КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О. В.
№ 22-ц/824/9942/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 377/1093/25

07 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Піндури Миколи Михайловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 25 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Теремецької Н. Ф., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:
24 жовтня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі - ТОВ «Таліон Плюс») через підсистему «Електронний суд» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з неї на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 510,17 грн, понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Позов обґрунтовувало тим, що 07 жовтня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 уклали договір кредитної лінії № 268609905 (далі - Договір) в електронній формі з використанням електронного підпису, договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора CDUH.
Зазначило, що згідно з умовами договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати відповідачу кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування за надання кредиту відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього, та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту, що є невід`ємною частиною договору, текст яких розміщений на сайті товариства: www.moneyveo.ua. 
ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у тимчасове платне користування кредитні кошти у розмірі 12 500,00 грн, які перераховані 07.10.2024 року відповідно до умов договору на банківську картку № НОМЕР_1 , зі строком повернення 06.11.2029 року та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1 % в день від суми залишку кредиту. 
Пояснило, що 07.01.2025 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № МВ-ТП/16, згідно з умовами якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за Договором.
Зазначило, що відповідач зобов`язання за Договором не виконує, у зв`язку з чим, відповідно до пункту 9.1.1.7 Договору ТОВ «Таліон Плюс» достроково розірвало договір шляхом направлення відповідачці відповідне повідомлення. Із 04.06.2025 року припинилося право позивача щодо нарахування процентів за користування кредитом, передбачених Договором. 
Загальна сума заборгованості за Договором становить - 38 510,17 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 12 462,50 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 26 047,67 грн. 
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Договором у розмірі 38 510,17 грн, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422, 40 грн та відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Рішенням від 25 лютого 2026 року Славутицький міський суд Київської області позов задовольнив.
Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за Договором у розмірі 38 510,17 грн.
Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладання Договору, погодження сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за Договором, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу, який є чинним та не визнавався судом недійсним.
Місцевий суд вважав, що нарахування позивачем процентів за базовою ставкою (1% в день) здійснювалося відповідно до умов Договору, договору факторингу та положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в межах строку кредитування включно до дати дострокового розірвання договору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 30.03.2026 року адвокат Піндура М. М. в інтересах ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу та просив: скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення нарахованих процентів за період з 08.01.2025 року до 03.06.2025 року в розмірі 18 320,61 грн; змінити в цій частині рішення суду першої інстанції та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість процентів нарахованих за період з 07.10.2024 року до 07.01.2025 року в розмірі 7 727,06 грн. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідачки з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення нарахованих ТОВ «Таліон Плюс», як новим кредитором, процентів за період з 08.01.2025 року до 03.06.2025 року в розмірі 18 320,61 грн, оскільки у ТОВ «Таліон Плюс» відсутня ліцензія, передбачена п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», така ліцензія наявна у первісного кредитора, яка передбачає вид фінансових послуг про надання коштів та банківських металів у кредит та нарахування процентів.
Зазначає, що відповідачка визнала позов частково, а саме заборгованість у розмірі 12 462,50 (тіло кредиту)+ 7 727,06 (нараховані проценти за період з 07.10.2024 року по 07.01.2025 року)= 20 189,56 грн, яка розрахована первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Вважає, що суд першої інстанції неправильно тлумачить п.1.3 та інші умови договору факторингу від 07.01.2025 року № МВ-ТП/16, оскільки цей договір не передбачає право нарахування процентів за кредитним договором ТОВ «Таліон Плюс», оскільки відсутній нормативно-правовий акт, який надає право факторингу нараховувати проценти за кредитним договором, тому що предметом договору факторингу є лише право грошової вимоги.
06.05.2026 року ТОВ «Таліон Плюс» через підсистему «Електронний суд» подало відзив на апеляційну скаргу та просило залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
У відзиві зазначило, що надало до суду достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права вимоги та правомірності нарахування відсотків за користування кредитними коштами.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О. В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладання Договору, погодження сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за Договором, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу, який є чинним та не визнавався судом недійсним.
Місцевий суд вважав, що нарахування позивачем процентів за базовою ставкою (1% в день) здійснювалося відповідно до умов Договору, договору факторингу та положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в межах строку кредитування включно до дати дострокового розірвання договору.
Рішення суду першої інстанції переглядається лише в оскарженій частині, зокрема щодо нарахування процентів за користування кредитом.
Колегія суддів із висновками суду першої інстанції в оскарженій частині погоджується в повному обсязі з огляду на таке.
Суд встановив та з матеріалів справи вбачається, що 07 жовтня 2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було уклали Договір шляхом підписання сторонами електронними підписами одноразовим ідентифікатором, зокрема, відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором CDUH.
На виконання умов Договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачці кредит у розмірі 12 500,00 грн, перерахувавши зазначену грошову суму на платіжну картку № НОМЕР_1 , яку відповідачка вказала у заявці на отримання грошових коштів у кредит від 07.10.2024 року, що підтверджується довідкою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 20.10.2025 року, випискою Акціонерного товариства «Універсал Банк» про рух коштів за банківським рахунком за карткою № НОМЕР_1 , відкритою на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), за 07.10.2024 року. З виписки вбачається, що на карту № НОМЕР_1 07.10.2024 року здійснена операція «payway1*tr7cv» у розмірі 12 500,00 грн.
07.01.2025 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № МВ-ТП/16 (далі - Договір факторингу).
Відповідно до пункту 2.1. Договору факторингу в порядку та на умовах договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, за переліком в реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
За пунктом 3.1 Договору факторингу розмір (сума) фінансування, що підлягає сплаті фактором клієнту, встановлюється у реєстрі прав вимоги.
Як вбачається з пункту 4.1. Договору факторингу, наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання Реєстру прав вимог.
Згідно з пунктом 8.1 Договору факторингу цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до кінця календарного року (до 31 грудня включно), в якому його було укладено, але у будь-якому разі до моменту повного виконання сторонами всіх взятих на себе зобов`язань за ним.
Відповідно до реєстру прав вимоги від 07.01.2025 року підтверджується відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до ОСОБА_1 (№ 683 у реєстрі прав вимог) за Договором на загальну суму заборгованості 26 420,81 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 12 462,50 грн, за процентами за користування кредитом - 7 727,06 грн, за неустойкою - 6 231,25 грн.
Як видно із платіжних інструкцій від 21.01.2025 року № 1051 та від 28.01.2025 року № 1055, ТОВ «Таліон Плюс» сплатило ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 3 664 471,26 грн згідно з Договором факторингу.
07.01.2025 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» повідомило ОСОБА_1 шляхом надсилання листа на її електронну пошту, що право вимоги за Договором перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» згідно з Договором факторингу .
Питання дійсності Договору факторингу не оспорювалось. 
З розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за Договором станом на 07.01.2025 року становить 26 420,81 грн. 06.11.2024 року відповідачка сплатила 2 100,00 грн на погашення заборгованості.
Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за Договором станом на 03.06.2025 року становить 44 741,42 грн, утому числі: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12 462,50 грн; проценти, нараховані за період з 07.10.2024 року до 07.01.2025 року в розмірі 7 727,06 грн та проценти, нараховані за період з 08.01.2025 року до 03.06.2025 року, в розмірі 18 320,61 грн, всього 26 047,67 грн, неустойки в розмірі 6 231,25 грн.
Жодних платежів відповідач на погашення заборгованості за Договором ТОВ «Таліон Плюс» не здійснювала.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як зазначено у ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Частина 1 ст. 526 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частина 1 ст. 611 цього Кодексу передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначає ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
За ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно із ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст.513 ЦК України).
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Стаття 1077 ЦК України передбачає, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1078 ЦК України визначає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
У постанові від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19 Верховний Суд зазначив, що заміна кредитора в зобов`язанні не припиняє саме зобов`язання і не змінює його зміст. Змінюється лише суб`єкт, якому належить право вимоги.
Пункт 9.1.1.5. Договору передбачає, що кредитодавець має право в будь-який час, в тому числі після закінчення дисконтного періоду, без згоди позичальника відступити права грошової вимоги за договором будь-якій фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти та банківські метали у кредит, та/або послуги з факторингу, шляхом укладення будь-якого не забороненого законом правочину, зокрема договору факторингу.
Згідно з пунктом 14.20 Договору уразі відступлення права грошової вимоги за цим договором, до нового кредитора переходять також інші права, передбачені цим договором, в тому числі право на отримання забезпечення виконання цього договору.
Договір факторингу укладений ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з ТОВ «Таліон Плюс», яке є фінансовою установою, що підтверджується витягом із Державного реєстру фінансових установ.
Виконуючий обов`язки директора Департаменту ліцензування Національного банку України повідомив ТОВ «Таліон Плюс» листом про переоформлення ліцензії, в якому зазначив, що 11.03.2024 року Національним банком України внесено запис до Державного реєстру фінансових установ про переоформлення ліцензії ТОВ «Таліон Плюс» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання послуг з факторингу на ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом надання послуги - факторинг.
Договір факторингу передбачає перехід всього обсягу прав грошових вимог клієнта за кредитним договором (наявних і майбутніх вимог, якими проценти і є в розумінні законодавства), зокрема прав грошових вимог до боржника по сплаті суми боргу за кредитним договором, строк платежу за якими настав, а також прав грошових вимог, які виникнуть в майбутньому (пункт 1.3. вказаного договору факторингу).
Таким чином, умови Договору факторингу, Договору, який продовжував діяти після укладення Договору факторингу та передачі прав вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», положення ст. ст. 514, 1078 ЦК України передбачають право ТОВ «Таліон Плюс» нарахувати проценти відповідачу за користування кредитом в межах строку кредитування.
Через систематичну несплату відповідачкою процентів, ТОВ «Таліон Плюс» 04.06.2025 року скористалося положеннями пункту 9.1.1.7 Договору та повідомило відповідачку про дострокове розірвання договору і припинення нарахування процентів за Договором з цієї дати.
Місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що ТОВ «Таліон Плюс» правомірно нараховувало проценти за базовою ставкою (1% вдень) до дати дострокового розірвання договору, що повністю відповідає умовам Договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз вказаних норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
Отже, місцевий суд правильно зазначив, що нарахування позивачем процентів за базовою ставкою (1% в день), після відступлення йому права вимоги за Договором, з огляду на те, що відповідачка кредит не повернула та фактично продовжувала користуватися кредитними коштами, здійснювалося згідно з положеннями Договору, Договору факторингу та положень ЦК України, в межах строку кредитування, включно до дати дострокового розірвання договору.
Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованість за Договором у розмірі 38 510,17 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 12 462,50 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 07.10.2024 року по 03.06.2025 року - 26 047,67 грн.
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про відсутність ліцензії, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», є безпідставними та спростовуються встановленими у справі обставинами.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Отже, підстави для скасування рішення Славутицького міського суду Київської області від 25 лютого 2026 року відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути змінено та скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення скарги, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації позивачу понесених ним судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Піндури Миколи Михайловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 25 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: