УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/1173/26 Головуючий у 1-й інст. Васильчук Л. Й. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,
суддів Шалоти К.В., Шевчук А.М.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №285/1173/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 травня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Васильчук Л.Й. в м. Звягель Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У лютому 2026 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №9056561 від 16.05.2025 в розмірі 59 400 грн., з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу – 18 000 грн., сума заборгованості за відсотками – 32 400 грн., сума заборгованості за пенею, штрафами – 9 000 грн.
В обґрунтування позову зазначало, що 16.05.2025 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №9056561 про надання споживчого кредиту. Вказаний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Згідно договору, позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату від суми позики. Вказує, що ТОВ «Авентус Україна» були виконанні зобов`язання в повному обсязі та надано відповідачу кредит у сумі 18 000 грн., проте, відповідач порушив умови щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у встановлені строки та порядку, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість по сплаті кредиту та процентів, яка становить 59 400 грн., з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу – 18 000 грн., сума заборгованості за відсотками – 32 400 грн., сума заборгованості за пенею, штрафами – 9 000 грн.
Зазначає, що 24.12.2025 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №24122025/3, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №9056561 від 16.05.2025. Відповідно до реєстру боржників від 24.12.2025 до договору факторингу №24122025/3 до позивача перейшло право вимоги до відповідача в сумі 59 400 грн., з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу – 18 000 грн., сума заборгованості за відсотками – 32 400 грн., сума заборгованості за пенею, штрафами – 9 000 грн. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 травня 2026 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №9056561 від 16.05.2025 у розмірі 50 400 грн., з яких: 18 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 32 400 грн - заборгованість за процентами; судовий збір в розмірі 2 259,01 грн. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення відсотків та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаної вимоги. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем та учасником бойових дій. 16 травня 2025 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна» було укладено кредитний договір №9056561. На момент укладення договору позики ОСОБА_1 уже мав статус учасника бойових дій (брав участь в АТО на території Донецької та Луганської областей). Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №653858 від 25.03.2024 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю, причиною інвалідності є захворювання, пов`язані з проходженням військової служби. Вказує, що ОСОБА_1 станом на сьогодні продовжує виконувати свій конституційний обов`язок відповідно до ст. 65 Конституції України. Звертає увагу на те, що на ОСОБА_1 , як на військовослужбовця, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, поширюється дія ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», проценти за користування кредитом йому не нараховуються на весь час його призову. Вказує, що апелянт визнає не сплату покладеного на нього боргового зобов`язання лише в частині тіла кредиту, а тому вважає за необхідне здійснити оплату лише по тілу кредиту, що складає – 18 000 грн., стягнення заборгованості за процентами у розмірі 32 400 грн є незаконним та таким, що порушує права та гарантії ОСОБА_1 як військовослужбовця. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 травня 2026 року в частині стягнення відсотків та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаної вимоги. Також просить стягнути 7 500 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині стягнення відсотків в сумі 32 400 грн., а тому в іншій частині не переглядається судом апеляційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 16 травня 2025 року між ТОВ «Авентус Україна» як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником укладено договір №9056561 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти на споживчі потреби в загальній сумі 10 000 грн терміном на 360 днів, а споживач одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
У пункті 1.5.1 вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку в розмірі 1% в день, що застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 договору.
Відповідно до п.2.1 договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки НОМЕР_1 .
Пунктом 3.1 договору погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.
Договір №9056561 про надання споживчого кредиту від 16.05.2025 підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором С2358.
Додатком №1 до вказаного договору погоджено таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, реквізити для оплати.
Відповідачем також підписано паспорт споживчого кредиту, в якому міститься основна інформація щодо умов кредитування.
16 травня 2025 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору №9056561 про надання споживчого кредиту, відповідно до якої сторони домовились збільшити суму кредиту на 8 000 грн., у зв`язку з чим погодили внести зміни до кредитного договору, а саме: сума кредиту складає 18 000 грн.; денна процентна ставка: 1% в день. Додаткова угода підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором С2384.
На підтвердження фактичного переказу коштів позивачем до позову додано лист ТОВ «ФК «Контрактовий дім» №19024 від 30.12.2025, згідно якого ТОВ «Авентус Україна» 16.05.2025 перерахувало 10 000 грн та 8 000 грн на банківську картку НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_1 
24 грудня 2025 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №24122025/3, відповідно до якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги за кредитним договором №9056561 від 16.05.2025.
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №24122025/3 від 24.12.2025 та акту прийому-передачі реєстру боржників від 24.12.2025, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №9056561 від 16.05.2025 в сумі 59 400 грн., з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу – 18 000 грн., сума заборгованості за відсотками – 32 400 грн., сума заборгованості за пенею, штрафами – 9 000 грн.
Відповідно до платіжної інструкції №221 від 26.12.2025 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», згідно договору факторингу №24122025/3 від 24.12.2025 здійснило оплату на користь ТОВ «Авентус Україна».
Згідно розрахунку заборгованості сформованого ТОВ «Авентус Україна» заборгованість за договором №9056561 від 16.05.2025 складає 59 400 грн., з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу – 18 000 грн., сума заборгованості за відсотками – 32 400 грн., сума заборгованості за пенею, штрафами – 9 000 грн.
Також встановлено, що відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_3 №405 від 12.02.2026 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі під час мобілізації на особливий період.
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №653858 від 25.03.2024 ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності з 25.03.2024, причина інвалідності – захворювання пов`язані з проходженням військової служби. 
Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_4 від 24.10.2016 ОСОБА_1 25.02.2022 на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 призваний по загальній мобілізації у Збройні Сили України. 19.06.2024 виключений зі списків особового складу на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_5 . Проте, повторно зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 - 06.07.2025.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Враховуючи, що первісним кредитором нараховано штраф у сумі 9 000 грн у період дії воєнного стану, що суперечить положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому відсутні підстави для їх стягнення із відповідача.
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Матеріалами справи встановлено, що 16 травня 2025 року між ТОВ «Авентус Україна» як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником укладено договір №9056561 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти на споживчі потреби в загальній сумі 10 000 грн терміном на 360 днів, а споживач одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
У пункті 1.5.1 вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку в розмірі 1% в день, що застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 договору.
Також, 16 травня 2025 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору №9056561 про надання споживчого кредиту, відповідно до якої сторони домовились збільшити суму кредиту на 8 000 грн., у зв`язку з чим погодили внести зміни до кредитного договору, а саме: сума кредиту складає 18 000 грн.; денна процентна ставка: 1% в день.
Враховуючи зміст кредитного договору, колегія суддів доходить висновку, що відповідач з моменту підписання цього договору був обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, а також щодо свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.
Разом з тим, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей; 4) членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України (ч. 1 ст. 3 Закону №2011-XII).
У п. 15 ч. 3 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка була чинною на час укладення кредитного договору, зазначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №199/3051/14 викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 №322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Подібні за змістом висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі №426/4264/19.
У справі, що переглядається встановлено, що договір про надання споживчого кредиту №9056561 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено - 16 травня 2025 року. Строк дії договору – 360 днів.
Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_4 від 24.10.2016 ОСОБА_1 25.02.2022 на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 призваний по загальній мобілізації у Збройні Сили України. 19.06.2024 ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_5 . Проте, повторно зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 - 06.07.2025.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_3 №405 від 12.02.2026 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі під час мобілізації на особливий період.
Таким чином, у період з 16.05.2025 по 05.07.2025 відповідач не мав статусу військовослужбовця, тому на нього не поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей».
З 06.07.2025 ОСОБА_1 є таким, що має право на гарантії соціального та правового захисту передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для військовослужбовців, зокрема заборону нарахування процентів за користування кредитними коштами.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 відповідно до умов укладеного кредитного договору має сплати відсотки за період з 16.05.2025 по 05.07.2025 в сумі 9 180 грн (із розрахунку 18 000 грн х 1% х 51 день).
У період з 06.07.2025 по 23.12.2025 ОСОБА_1 звільняється від сплати відсотків за користування кредитом, оскільки є особою, на яку поширюється дія п. 15 ч. 3 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи заявника про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та не відповідності сум нарахованої кредитної заборгованості є обґрунтованими.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи без з`ясування всіх значимих обставин справи, зробив помилковий висновок про задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків, тому судове рішення підлягає зміні в частині стягнутих судом першої інстанції процентів за користування кредитними коштами.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу заявлену ОСОБА_1 за суд першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України)
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
У постанові від 31 липня 2024 року у справі №916/2929/22 Верховний Суд наголосив на різниці між заявою про стягнення судових витрат та заявою про намір подати докази понесення судових витрат, про яку йдеться у частині 8 статті 129 ГПК України (аналогічна норма міститься у частині 8 статті 141 ЦПК України). У вказаній нормі йдеться не про заяву про стягнення витрат, а саме про те, що розмір цих витрат встановлюється на підставі доказів, поданих або до закінчення судових дебатів у справі, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тому, ключовим є те, коли саме особа, яка має намір стягнути судові витрати, подала до суду докази та які дії для цього вчинила.
Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що при поданні доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають бути дотримані наступні дві умови:
- докази повинні бути подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;
- до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву про те, що такі докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
З урахуванням принципу правової визначеності заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №161/5317/18 (провадження №61-3454св22) містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи не заявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.
Разом з тим, відповідно до ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно з постановою Верховний Суд від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Встановлено, що оскаржуване рішення по даній справі було ухвалено – 01 травня 2026 року.
11 травня 2026 року представником ОСОБА_1 – Осадчук Т.С. було подано відзив на позовну заяву, у якому було заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3833,50 грн.
На підтвердження надання правової допомоги, відповідачем до відзиву було долучено: акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 08.05.2026, згідно якого загальна вартість наданих послуг складає 5500 грн., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН №1647 від 21.05.2019, копію договору про надання правничої допомоги №04/05/2026 від 04.05.2026.
Тобто під час розгляду справи судом першої інстанції відповідні докази протягом встановлено законом терміну подані стороною відповідача не були.
У постанові Верховного суду від 08 квітня 2020 року у справі №278/1396/19 провадження №61-16587св19 зроблено наступний висновок: «Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Аналіз змісту наведеної частини статті дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву».
Таким чином, за встановлених у справі обставин колегія суддів доходить висновку про те, що відповідачем не дотримані вимоги процесуального закону щодо подання доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки до закінчення судових дебатів у справі заявник таких доказів не подав, про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду не заявляв, відтак відсутні правові підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції.
Крім того, 06.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 – Осадчук Т.С. надійшла заява, у якій просила стягнути 9000 грн витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до заяви долучено: копію додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги №04/05/2026 від 23.05.2026, копію акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 06.07.2026, згідно якого загальна вартість послуг складає 9000 грн., копію договору про надання правничої допомоги №04/05/2026 від 04.05.2026.
Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з позивача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 59 400 грн. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Наведене узгоджується з висновками викладеними в додатковій постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №910/5724/23. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 грн.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позову ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» сплачено 2662,40 грн., позов задоволена на 45,75%, то з ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути 1218,05 грн судового збору за подачу позовної заяви.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 3993,60 грн., його апеляційну скаргу задоволено на 54,25%, тому з позивача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 2166,53 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 травня 2026 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №9056561 від 16.05.2025 в розмірі 27 180 грн., з яких: 18 000 грн – заборгованість за тілом кредиту та 9 180 грн – заборгованість за процентами.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 1218,05 грн судового збору за подачу позовної заяви.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 2166,53 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а також 2000 грн правничої допомоги. 
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді Шалота К. В.

Шевчук А. М.