Дата документу 15.09.2026 Справа № 317/2236/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 317/2236/25 Головуючий у 1-й інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/579/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» до ОСОБА_1 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, 3 % річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, 3 % річних та інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» є суб`єктом господарювання, який, починаючи з 01.01.2019 виконує функції постачальника універсальних послуг на території Запорізької області.
Між ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та ОСОБА_1 укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг шляхом фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
В порушення норм чинного законодавства оплату за спожиту електроенергію ОСОБА_1 не здійснює, у зв`язку із чим у період з 01.12.2021 року по 31.12.2024 року утворилась заборгованість у розмірі 60 789,64 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» заборгованість у загальному розмірі 60 876,27 грн, яка складається з: заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01.12.2021 по 31.12.2024 в розмірі 60 789,64 грн, 3 % річних від суми заборгованості за період з 21.01.2022 по 23.02.2022 у розмірі 13,09 грн, інфляційні нарахування за період з 01.02.2022 по 23.02.2022 у розмірі 73,54 грн, а також судовий збір в сумі 3 028,00 грн. 
Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» до ОСОБА_1 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, 3 % річних та інфляційних втрат задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» заборгованість у розмірі 60876,27 грн, яка складається з: заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01.12.2021 по 31.12.2024 в розмірі 60789,64 грн, 3 % річних за період з 21.01.2022 по 23.02.2022 у розмірі 13,09 грн, інфляційні нарахування за період з 01.02.2022 по 23.02.2022 у розмірі 73,54 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» витрати по оплаті судового збору у розмірі 3028 грн. 00 коп.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 01 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2025 року у цивільній справі № 317/2236/25, провадження № 2/317/1130/2025, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, 3 % річних та інфляційних втрат залишено без задоволення. 
Не погоджуючись із рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2025 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання».
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було порушено порядок ухвалення заочного рішення, зокрема не надано відповідачеві часу на подачу до суду відзиву, крім того, у разі зміни складу суду розгляд справи мав початись спочатку, тому недоречними є також висновки, що відповідач, будучи двічі належно повідомленою, у судові засідання не з`являлась, оскільки засідання, у якому ухвалено оскаржуване рішення, є фактично першим.
Також зазначає, що позов подано не уповноваженою особою - Скупа Н.О., оскільки немає відомостей, що Малов О. мав право видавати довіреність.
Щодо суті позовних вимог, то ОСОБА_1 вказує на відсутність належного підтвердження розміру заборгованості, оскільки розрахунок не є первинним документом, що підтверджує розрахунок, а повноваження особи, яка його складала, теж не встановлені. Вказує, що дана заборгованість розрахована без фактичного підтвердження споживання електроенергії. Також до розрахунку не додано жодного підтвердження вихідних даних, ціни електроенергії, зняття показників лічильника, дати проведення таких зняттів.
Звертає увагу, що позивач жодних рахунків скаржнику не виставляв, що, у свою чергу, позбавило можливості відповідачку належним чином виконувати умови договору.
Інші учасники справи рішення суду не оскаржили.
Від представника ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» Скупа Н.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на подачу відзиву. У відзиві представник ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Інші учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 01.12.2021 по 31.12.2024 у розмірі 60789,64 грн, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, в тому числі і щодо позовних вимог в частині стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» 3 % річних від суми заборгованості та інфляційних нарахувань.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 01.01.2019 року ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» є виконавцем функцій постачальника універсальних послуг - постачання електричної енергії побутовим споживачам (фізичним особам, які використовують електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність), що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» на території Запорізької області.
Між ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та споживачем ОСОБА_1 укладений Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг шляхом фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії з 01.01.2019 на адресу об`єкта: АДРЕСА_1 .
Фактичне споживання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , також підтверджується листом-повідомленням від 31.01.2025 № 062-062/62, додатком № 1 про фактичний обсяг, період споживання за ЕІС точкою розподілу відповідача, вибірковими даними з програмного комплексу (додаток 1 № 062-062/262 від 23.05.2025).
Відповідно до виписки за особистим рахунком № НОМЕР_1 здійснюється постачання електричної енергії ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
До матеріалів справи додано детальний стан розрахунків за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.12.2021 по 31.12.2024, відповідно до якого сума заборгованості споживача складає 60789,64 грн.
Згідно розрахунку за договором № 62126298 від 01.01.2019 за адресою: АДРЕСА_1 , сума 3% річних складає 13,09 грн, сума інфляційних нарахувань складає 73,54.
ОСОБА_1 було направлено вимогу про сплату боргу в розмірі 54931,72 грн за період з 01.12.2021 по 31.10.2024 на користь ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» за спожиту електричну енергію разом із детальним станом розрахунків та рахунком за електроенергію.
Представник ПАТ «Запоріжжяобленерго» надав суду першої інстанції пояснення до позову в підтримку позовних вимог з підтвердженням отримання відповідачем (власником особового рахунку) за адресою: АДРЕСА_2 , певного об`єму послуг з розподілу електричної енергії за період з 01.12.2021р. по 31.12.2024р. в обсязі 26988 кВт-год., що підтверджується вибірковими даними з програмного комплексу. Відповідач є власником особового рахунку, їй здійснюється розподіл електричної енергії, та нею отримується електрична енергія. 
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Обов`язок споживача щодо здійснення оплати житлово-комунальних послуг передбачений п. 5 ч. 2 ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
11 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 року №2019-VIII.
Згідно частин 1 та 2 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.
Статтею 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.
Відповідно до ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Згідно пункту 84 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.
Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Загальний порядок укладання, зміни і розірвання договору регулюється главою 53 ЦК України.
Відносини з приводу укладання договору на постачання електричної енергії та відносини з приводу її споживання регулюються статтею 714 ЦК України, Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою НКРЕКП № 312 від 14 березня 2018 року (далі - Правила) та Законом України «Про ринок електричної енергії».
За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами (стаття 714 ЦК України).
Тлумачення статті 714 ЦК України свідчить, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання енергетичних ресурсів споживачу, є видом договору купівлі-продажу (подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).
Згідно з пунктом 2 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року №312 договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до постанови.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі №465/5980/17 (провадження №61-1178св20)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
За змістом ст. 11 ЦК України факт відкриття особового рахунку та постачання електричної енергії вважається укладенням договору на умовах, передбачених Законом України «Про електроенергетику» (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 509/3536/15- ц та від 15 липня 2019 року у справі № 347/713/17).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».
Абзацом п`ятим пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.
У відповідності до п. 13 Перехідних положень вказаного закону, передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам.
Підключення електроенергії за заявою наймача (власника квартири, приміщення) і відкриття особового рахунку слід вважати фактичним укладенням договору на умовах, передбачених Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правила роздрібного ринку електричної енергії.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 Закону України «Про ринок електричної енергії», підпункту 1 пункту 5.2.1 ПРРЕЕ електропостачальники, мають право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів.
Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», підпунктів 1, 2 пункту 5.5.5 ПРРЕЕ, споживач електричної енергії, серед іншого, зобов`язаний: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (далі - договір) є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам (далі - споживач) постачальником універсальних послуг (далі - постачальник) та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання споживача до цього договору. Умови цього договору є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.
ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» як постачальник електричної енергії свої зобов`язання виконує та надає відповідачу послуги з постачання електроенергії. Однак відповідач, що підтверджено матеріалами справи, взятих на себе зобов`язань належним чином не виконує та не сплачує вартість спожитої електричної енергії вчасно.
З 01.01.2019 року ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» є постачальником універсальних послуг, на якого покладений спеціальний обов`язок щодо постачання електричної енергії побутовим споживачам на території Запорізької області відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 62 Закону України «Про ринок електричної енергії». 
Отже, судом встановлено, що відповідач є споживачем послуг ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та фактично споживає надані позивачем послуги, але не сплачує їх вартість, внаслідок чого на час звернення до суду з позовом утворилась заборгованість, що свідчить про наявність у позивача права вимоги оплати заборгованості за спожиту електроенергію.
Доказів визнання недійсним або припиненим договору, що стало б підставою його невиконання стороною, суду не надано.
Доказів, які б свідчили про не використання електропостачання, скаржником не надано.
Пунктом 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником здійснюються за даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку.
Пунктом 4.12 ПРРЕЕ передбачено, що споживач зобов`язаний протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка сплатити за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію, але не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.
Згідно п. 4.21 ПРРЕЕ оплата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію має здійснюватися згідно із строками, встановленими договором та сформованим відповідним учасником роздрібного ринку платіжним документом.
Враховуючи наявність між сторонами відносин з приводу постачання та споживання електричної енергії, враховуючи несвоєчасну сплату за спожиту електричну енергію та відсутність доказів, які б спростовували наявну заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 60789,64 грн
Висновок суду про наявність підстав для стягнення заборгованості відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене, правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Як вбачається з вказаної правової норми, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача борг за спожиту електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних за період прострочення боргу (в межах заявлених позовних вимог).
Щодо посилань про відсутність рахунків по сплаті за спожиту електроенергію, судова колегія з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 у справі №761/48615/18-Ц, провадження № 61-14819св20 зазначає наступне.
Верховний Суд України зауважив, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 614 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар.
Таким чином, відсутність сформованого рахунку не позбавляє споживача обов`язку сплачувати за надані житлово - комунальні послуги.
Доводи апеляційної скарги про помилковість, некоректність розрахунків обсягів споживання, які були передані ПАТ «Запоріжжяобленерго», а також доводи про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність наявності повноважень у ОСОБА_2 , як представника позивача, звертатись із позовом, про відсутність яких відповідач заявляла також в суді першої інстанції при зверненні із заявою про залишення позовної заяви без руху (а.с. 93-94), та у клопотанні (а.с. 133-134), яке надійшло до суду першої інстанції у день ухвалення оскаржуваного заочного рішення, апеляційний суд відхиляє та зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Згідно ч. 3 ст. 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
За приписами ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в ухвалі від 23 січня 2020 року у справі № 926/1336/19, якщо до поданої заяви (скарги) не додано установчих документів, що підтверджують повноваження особи станом на момент подання заяви (скарги), і такі документи відсутні в матеріалах справи, то суд не позбавлений права перевірити відомості щодо: прізвища, ім`я, по батькові, дати обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, а також дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
У постанові від 04 серпня 2022 року у справі № 640/12628/21 Верховний Суд зазначив, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 826/5500/18 сформувала універсальний принцип, зміст якого полягає у тому, що повернення заяв (скарг) за наявності процесуальної можливості пересвідчитись у наявності в особи повноважень на представництво під час розгляду справи (скарги) ставить під загрозу дотримання завдань судочинства, а також дотримання учасниками справи строків звернення до суду та оскарження судових рішень.
Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» підписана представником позивача Скупа Н.О.
До позовної заяви представником позивача долучено довіреність № 7 від 02 січня 2025 року, підписану Директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» Маловим Олександром.
Зі змісту довіреності вбачається, що ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» в особі директора Малова Олександра Георгійовича, який діє на підставі Статуту, цією довіреністю уповноважує Скупу Н.О. представляти інтереси довірителя в місцевих, апеляційних, вищих спеціалізованих судах, Верховному суді, зокрема, підписувати та пред`являти від імені Товариства позови.
Відтак, долученою Скупа Н.О. довіреністю належним чином підтверджено її повноваження на представництво інтересів ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» в суді першої інстанції.
При цьому, колегія суддів враховує, що положення ЦПК України не вимагають долучення до позовної заяви документів, що підтверджують повноваження відповідного керівника юридичної особи у випадку наявності у справі довіреності на представництво інтересів юридичної особи іншою особою, оскільки відомості про керівника юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які є відкритими і загальнодоступними.
Щодо ухвалення саме заочного рішення, відповідачем не заперечується факт отримання судових повісток про виклик до суду, які надсилались через електронний кабінет, про що в матеріалах справи містяться відповідні довідки, натомість, в апеляційній скарзі Безрукова С.О. зазначає, що ухвалою суду першої інстанції від 25 вересня 2025 року про прийняття вказаної цивільної справи у провадження іншого судді було повторно надано п`ятнадцятиденний строк на подачу відзиву на позовну заяву з моменту вручення копії ухвали, який судом першої інстанції в подальшому не було дотримано з урахуванням того, що ухвалу від 25.09.2025 року відповідач отримала 08.10.2025 року.
Колегія суддів, перевіривши вказані доводи, зазначає, що вони є слушними, та підтверджуються, у тому числі, довідкою про доставку електронного документу (а.с. 104).
Проте, вказані доводи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції та на суть прийнятого рішення не впливають, оскільки ухвалою суду першої інстанції від 14 травня 2025 року, яку відповідач отримала у свій електронний кабінет 15.05.2025 року згідно довідки про доставку електронного документу (а.с. 53), судом першої інстанції вже надавався строк на подачу відзиву, який мав сплинути відповідно 30.05.2025 року. 
Апеляційний суд наголошує, що дана цивільна справа, яка розглядалась за правилами спрощеного провадження перебувала на розгляді в суді першої інстанції з травня 2025 року, впродовж цього часу відповідач мала можливість у повній мірі реалізувати своє право на подачу відзиву, заявити клопотання про поновлення строку на подачу відзиву, або надати інші пояснення у справі, чого не було зроблено.
Більш того, відповідач не була позбавлена можливості викласти усі необхідні аргументи щодо заперечення проти позову у своїй апеляційній скарзі, а тому колегія не вбачає підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції з цих мотивів.
Щодо доводів про надсилання відповідачем в день ухвалення оскаржуваного рішення клопотань про відкладення (перенесення) розгляду справи від 21.10.2025 та клопотання про залишення позовної заяви без руху від 21.10.2025, колегія суддів зауважує наступне. Як вбачається з матеріалів справи, вказані клопотання надійшли до суду через систему «Електронний суд» та зареєстровані 21.10.2025 о 10:46 год. та 10:52 год. відповідно, що підтверджується штампом реєстрації вхідної кореспонденції суду, тобто після початку розгляду справи по суті, тому вони не були враховані судом під час розгляду справи та ухваленні рішення по справі.Разом із тим, відповідач заздалегідь, 08.10.2025 була повідомлена про дату та час розгляду справи, яка була призначена на 21.10.2025 о 10.30 год. (а.с. 113), проте, вказані клопотання направила до суду менш ніж за годину до початку судового засідання, а саме, о 09:47 год. та о 09:56 год. відповідно.
Решта доказів та обставин, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко