ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/11987/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Колос І.Б., Малашенкової Т.М.
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехносинтез" - Гарлінська В.А., адвокат (ордер ВІ №1412712 від 13.07.2026), 
відповідача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"- Шишлов О.Є., адвокат (ордерАІ №1038124 від 15.10.2020),

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 (суддя Турчин С.О.),
додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 (головуючий - суддя Шапран В.В., судді: Сітайло Л.Г. і Андрієнко В.В.)
у справі № 910/11987/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехносинтез" (далі - ТОВ "Укртехносинтез"; позивач)
до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" (далі - ПАТ "Страхова компанія "АРКС "; відповідач)
про стягнення 11 136 882,51 грн,

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 31.08.2026 № 32.2-01/1627 у зв`язку з відпусткою судді Бенедисюка І.М. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/11987/25, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуюча), Колос І.Б. і Малашенкова Т.М.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ТОВ "Укртехносинтез" звернулося з позовом до ПАТ "Страхова компанія "АРКС" про стягнення 11 136 882,51 грн за договором добровільного страхування майна №0265ип8с від 11.04.2018, з яких: 5 953 139,66 грн - сума страхового відшкодування, 789 728,83 грн - 3% річних, 3 921 187,94 грн - інфляційні нарахування та 472 826,08 грн - пеня.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором добровільного страхування майна від 11.04.2018 №0265ип8с щодо виплати позивачеві страхового відшкодування при настанні страхової події.
Короткий зміст судових рішень
Господарським судом міста Києва рішенням від 19.02.2026 у справі №910/11987/25 позов ТОВ "Укртехносинтез" задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Страхова компанія "АРКС" на користь позивача 2 957 177,01 грн страхового відшкодування, 176 539,42 грн пені, 380 625,14 грн 3% річних та 1 899 399,89 грн інфляційних втрат, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено. 
Судове рішення мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджується настання страхового випадку, а відтак, у відповідача, відповідно до умов договору страхування, виникає обов`язок здійснити відшкодування вартості пошкодженого майна. При цьому суд дійшов висновку про безпідставність тверджень відповідача про неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань щодо надання усіх необхідних документів, перелік яких наведено в розділі 16 договору, при цьому суд врахував, що позивач сприяв страховику в розслідуванні обставин події, що має ознаки страхового випадку та надав наявні в нього та отримані ним документи. 
Визначаючи розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті, суд першої інстанції врахувавши висновок експерта від 04.04.2019 №01.04.19 наданий відповідачем (із урахуванням зносу) та здійснивши тлумачення спірного договору дійшов висновку, що у цьому випадку франшиза становить 5% від страхової суми за кожним застрахованим об`єктом окремо. За розрахунком суду належна до виплати відповідачем сума страхового відшкодування становила 29 571 77,01 грн. Взявши до уваги встановлені у справі обставини та умови договору суд виснував, що виплату страхового відшкодування відповідач мав здійснити до 10.06.2021, а тому нарахування пені має здійснюватися з 11.06.2021. Здійснивши перевірку нарахованих позивачем сум інфляційних втрат, 3% річних та пені, з урахуванням визначеної судом суми страхового відшкодування та періоду нарахувань, суд визнав обґрунтованими до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 380 625,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 899 399,89 грн та пеню у сумі 176 539,42 грн.
Також, Господарським судом міста Києва додатковим рішенням від 19.03.2026 у справі №910/11987/25 заяву ТОВ "Укртехносинтез" задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Страхова компанія "АРКС" на користь ТОВ "Укртехносинтез" 97 221,85 грн витрат на правничу допомогу, в іншій частині заяви позивача про розподіл судових витрат відмовлено. Заяву ПАТ "Страхова компанія "АРКС" задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Укртехносинтез" на користь ПАТ "Страхова компанія "АРКС" 64 750,24 грн витрат на правничу допомогу, в іншій частині заяви відповідача про розподіл судових витрат відмовлено.
Суд першої інстанції, зважаючи на характер спірних правовідносин та обсяг матеріалів справи, ціну позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також беручи до уваги заперечення відповідача щодо розміру заявлених витрат, дійшов висновку, про обґрунтованість до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у визначеному ним розмірі.
Північним апеляційним господарським судом постановою від 28.04.2026 апеляційні скарги ПАТ "Страхова компанія "АРКС" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 у справі №910/11987/25 залишено без змін. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ПАТ "Страхова компанія "АРКС", з посиланням на порушення судами норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції: скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 в частині задоволених вимог та в частині задоволення вимог заяви позивача про ухвалення додаткового рішення; ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та вимог позивача щодо покладення на відповідача судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги.
Також скаржник зазначає, що він має намір подати до Суду докази на підтвердження понесення ним розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з переглядом справи в суді касаційної інстанції протягом п`яти днів з дня ухвалення Верховним Судом судового рішення.
Також скаржник просить здійснити поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 5 575 928,21 грн.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі- ГПК України) з посиланням на пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України, щодо оскарження рішення від 19.02.2026 та постанови від 28.04.2026 та пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України щодо оскарження додаткового рішення від 19.03.2026.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про неврахування судами висновку викладеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц щодо застосування принципу contra proferentum який можливий виключно тоді, коли з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення та дійшли неправомірного висновку про те, що розмір франшизи (безумовної) яку має сплатити страхувальник становить 5% від страхової суми за кожним застрахованим об`єктом окремо. Також ПАТ "Страхова компанія "АРКС" звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 також підтвердила обов`язок суду дослідити структуру договору та співвідношення умов між собою перед застосуванням contra proferentum, проте у справі що розглядається суди не виконали цієї умови .
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду:
- щодо застосування Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" в редакції Закону України від 06.12.2019 №361-IX (далі - Закон №361-IX) у взаємозв`язку зі статтею 607 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та нормами законодавства воєнного стану щодо країни співагресора (Білорусі) у страхових правовідносинах. Зокрема, скаржник зазначає, що на нього як на суб`єкта первинного фінансового моніторингу покладено публічно-правові обов`язки щодо здійснення заходів із запобігання легалізації доходів, отриманих злочинним шляхом та фінансуванню тероризму, проте суди не дослідили чи мав відповідач юридичну можливість здійснити страхову виплату за умови, що позивач відмовився надати документи для належної перевірки (серед іншого інформації щодо кінцевого бенефіціарного власника), а також не оцінили та не застосували норми антивоєнного законодавства таких як постанова Правління Національного банку України від 24.02.2022 №18 "Про роботу банківської системи в умовах воєнного стану" та постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації", чинного на момент виникнення питання про виплату. На думку скаржника попередня назва позивача - Спільне українсько-білоруське підприємство "Укртехносинтез" вказувала на ймовірну наявність у структурі власності позивача осіб пов`язаних з Республікою Білорусь;
- про те, чи є відмова страхувальника від надання документів, необхідних суб`єкту первинного фінансового моніторингу для проведення заходів із належної перевірки клієнта відповідно до статей 9, 11, 15 Закону № 361-IX, а також з урахуванням вимог Постанови НБУ № 18 та Постанови КМУ № 187 щодо операцій з особами, пов`язаними з Республікою Білорусь або Російською Федерацією, підставою для звільнення страховика від відповідальності за прострочення здійснення страхової виплати у розумінні статті 607 Цивільного кодексу України;
- щодо застосування статті 637 ЦК України при тлумаченні кумулятивних передумов виникнення обов`язку страховика здійснювати виплату у встановлений строк за договором майнового страхування, адже у пункті 17.3 укладеного між сторонами Договору наведені кумулятивні умови (отримання заяви і отримання всіх необхідних документів) які є рівнозначними та обов`язковими передумовами для прийняття страховиком рішення та здійснення виплати. При цьому суди встановили лише дату отримання постанови про закриття кримінального провадження і залишили другу рівноправну умову яку станом на 27.05.2021 позивач не виконав, що впливає на початок перебігу строку та відповідальності страховика;
- щодо застосування частини четвертої статті 613 та частини першої статті 616 ЦК України у страхових правовідносинах - зокрема щодо наслідків порушення страхувальником договірного обов`язку сприяти страховику у встановленні обставин та розміру збитку. 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України скаржник зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив повторне клопотання відповідача в якому він усунув недоліки вперше поданого клопотання про витребування доказів.
Оскаржуючи додаткове рішення ПАТ "Страхова компанія "АРКС" посилаючися на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про необхідність врахування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 у справі №911/132/14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №904/8884/21 згідно з якими додаткове рішення є невід`ємною частиною основного рішення у справі, і у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Позиція інших учасників справи
Від ТОВ "Укртехносинтез" надійшов відзив на касаційну скаргу в якому він не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає що суди застосували висновки викладені у постановах до яких покликається скаржник, інші доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів у справі та просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. Також позивач зазначає, що вимога про стягнення правничої допомоги з`явилася тільки в новій редакції касаційної скарги, а тому просить її не приймати судом оскільки вона заявлена з порушенням статті 298 ГПК України.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Між Спільним українсько-білоруським підприємством "Укртехносинтез" (назву якого змінено на ТОВ "Укртехносинтез"; страхувальник) та Акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" (назву якого змінено на ПАТ "Страхова компанія "АРКС") (страховик) 11.04.2018 укладено договір добровільного страхування майна підприємств та підприємців від 11.04.2018 №0265ип8с предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону та пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням застрахованим майном, вказаним в пункті 5.1 договору (далі - майно/застраховане майно/ застрахований об`єкт).
Згідно з пунктом 5 договору застраховані об`єкти, страхова сума (ліміт відповідальності), франшиза (безумовна), страховий тариф погоджені згідно додатку №2 до договору.
Відповідно до додаткової угоди №1.1 від 05.09.2018 сторони погодили, що застраховані об`єкти, страхова сума (ліміт відповідальності), франшиза (безумовна) визначаються згідно додатку до додаткової угоди №1.1. 
Так, згідно з додатком до додаткової угоди №1.1 до переліку застрахованих об`єктів нерухомості входять:
1) Громадська будівля, Автостанція; площа 959,5 кв.м; адреса: м. Полтава, вул. Зіньківська, 6р; страхова сума - 3 859 508 грн; 
2) Громадська будівля, Торгівельний центр; площа 2459,60 кв.м; адреса: м. Полтава, вул. Зіньківська, 6л; страхова сума - 10 949 759 грн; 
3) Нежитлове приміщення; площа 1378,1 кв.м; адреса: м. Київ, вул. Ушинського, 40, 14-й поверх, літера "Т"; страхова сума - 7 220 095 грн;
4) Нежитлове приміщення; площа 1527,9 кв.м; адреса: м. Київ, вул. Ушинського, 40, 14-й поверх, літера "Т"; страхова сума - 9 644 570 грн;
5) Нежитлове приміщення; площа 1514,2 кв.м; адреса: м. Київ, вул. Ушинського, 40, 14-й поверх, літера "Т"; страхова сума - 10 800 173 грн. 
Загальна страхова сума склала 42 474 105 грн, франшиза (безумовна) 2 123 705,25 грн, що становить 5% від страхової суми.
Вигодонабувачем за договором визначено Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк".
Згідно з пунктом 13.1.1 договору страховими ризиками визнаються втрата (загибель) або пошкодження застрахованого майна в результаті, зокрема, пожежі - вогню, що виник поза спеціально призначеним для його розведення і підтримки місцем, або вийшов за його межі і здатний поширюватися спонтанно та довільно. Пожежа внаслідок протиправних дій третіх осіб (підпаду) є стразовим випадком. Страховик також відшкодовує збитки що виникли внаслідок впливу на застраховане майно продуктів горіння (диму, сажі, кіптяви), гарячих газів високої температури (за умови, що такий вплив є наслідком пожежі) і заходів пожежогасіння, застосованих з метою гасіння або запобігання подальшому поширенню вогню.
Відповідно до пунктів 14.1.5, 14.1.6 договору страховик має право здійснити огляд пошкодженого майна, провести власне розслідування для з`ясування причин та розміру збитку; самостійно з`ясовувати обставини та причини настання страхового випадку.
Згідно з пунктом 14.2.3 договору страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та в строк, передбачені розділом 17 договору.
У пунктах 14.3.2, 14.3.7 сторонами погоджено, що страхувальник має право при настанні страхового випадку отримати страхове відшкодування в порядку та в строк, передбачені договором; у разі, якщо страхувальник не згодний з встановленим страховиком розміром збитків, завданих внаслідок страхової події, за свій рахунок залучити експерта для проведення незалежної експертизи.
Відповідно до пункту 14.4.10 страхувальник зобов`язаний сприяти страховику (його представникам) у визначенні обставин настання страхової події та розміру збитку, включаючи, але не обмежуючись, наданням відповідних документів обліку, забезпеченням доступу в приміщення страхувальника, доступу до облікових баз даних, фінансової звітності тощо.
У пункті 16 договору сторони погодили перелік документів які підтверджують настання страхового випадку та розмір збитку, які страхувальник (вигодонабувач) зобов`язані надати страховику для отримання страхового відшкодування.
Пункт 16.1.1 договору страхування містить перелік документів, які має надати страхувальник страховику для отримання страхового відшкодування:
- заяву про настання події, яка має ознаки страхового випадку;
- перелік пошкодженого, знищеного або викраденого майна із зазначенням дійсної вартості безпосередньо перед настанням страхового випадку;
- документи, що підтверджують наявність права власності щодо пошкодженого, знищеного або викраденого майна на момент страхового випадку;
- документи, що підтверджують характер і розмір заподіяних збитків;
- документи, що підтверджують розмір необхідних втрат на ремонт або відновлення пошкодженого майна;
- документи, видані компетентними органами, що підтверджують настання події, яка може бути кваліфікована як страховий випадок. Наявність протиправних дій підтверджується документами компетентних органів, що підтверджують початок кримінального провадження за ознаками відповідного злочину згідно з п. 13.1.6 цього договору та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань;
- цей договір;
- відповідні бухгалтерські документи;
- довідку вигодонабувача про наявність заборгованості страхувальника за договором, з якого виникло зобов`язання;
- лист вигодонабувача із зазначенням реквізитів чи/та способу, у який належить виплатити страхове відшкодування;
- документи які підтверджують понесенні страхувальником додаткові витрати згідно з п. п. 17.13, 17.14 договору;
- інші документи або відомості, які необхідні для з`ясування обставин настання страхового випадку та визначення розміру збитку.
Згідно з пунктом 17.1 договору страхове відшкодування сплачується страхувальнику (вигодонабувачу) тільки після того, як повністю будуть встановлені причини та розмір збитків. Страхувальник зобов`язаний надати страховику усі необхідні документи, що підтверджують причини та розмір збитків, перелік яких наведено в розділі 16 договору. Ненадання таких документів (в тому числі з причин їх знищення внаслідок страхового випадку) дає страховику право відмовити у виплаті відшкодування як в цілому, так і в частині збитку, не підтвердженій такими документами.
Розмір збитків визначається страховиком або уповноваженою ним особою шляхом проведення експертизи і складання кошторису збитків. Кожна із сторін має право на проведення незалежної експертизи. Незалежна експертиза проводиться за рахунок сторони, яка вимагала її проведення. Якщо незалежна експертиза визнала випадок нестраховим, витрати на її проведення несе страхувальник (п. 17.2 договору).
Відповідно до пункту 17.3 договору рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування приймається страховиком протягом 10 (десяти) робочих днів після отримання заяви про настання події, що має ознаки страхового випадку, і всіх необхідних документів, що підтверджують факт настання страхового випадку, та оформляється страховим актом, який кваліфікує подію як страховий (нестраховий) випадок, та в якому зафіксований розмір завданих збитків і сума страхового відшкодування. Вказаний строк може збільшуватися відповідно до пункту 17.18 цього договору.
На застрахованих об`єктах, а саме громадська будівля автостанції, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Зіньківська, 6р та громадська будівля торгівельного центру, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Зіньківська, 6л, 24.02.2019 сталась пожежа, що спричинило пошкодження застрахованого майна.
Позивач 26.02.2019 звернувся до відповідача із повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та виплату страхового відшкодування.
У вказаній заяві позивачем повідомлено, що причина пожежі невідома, про пожежу повідомлені компетентні органи. Також у вказаній заві повідомлені реквізити для виплати страхового відшкодування.
Відповідачем 25.02.2019 складено акт огляду застрахованих об`єктів.
Для з`ясовування причин та обставин заявленого випадку, отримання інформації та документів, відповідачем 25.02.2019 направлено запити до страхувальника, Головного управління ДСНС України у Полтавській області, Головного управління Національної поліції у Полтавській області, а також лист вигодонабувачу.
Листом від 13.03.2019 Головне управління Національної поліції у Полтавській області повідомило, що триває досудове розслідування в кримінальному провадженні від 25.09.2019 №12019170020000537.
Головне управління ДСНС України в Полтавській області на запит відповідача направило акт про пожежу, звіт про причину виникнення пожежі, картку обліку пожежі.
З метою визначення розміру завданих позивачу внаслідок настання події збитків, відповідач звернувся до судового експерта Лиценка М.В. з проханням провести експертно-будівельне дослідження пошкоджених об`єктів.
Судовим експертом Лиценко М.В. 04.04.2019 складено висновок експерта за результатами проведення експертного комплексного оціночно-будівельного та будівельно-технічного дослідження №01.04.2019, відповідно до якого визначено розмір шкоди завданої спірним об`єктам страхування та дійсну вартість будівель на дату укладення договору.
На підставі висновку експерта від 04.09.2019 відповідачем здійснено розрахунок страхового відшкодування на суму 1 539 078,19 грн.
Листами від 11.04.2019 відповідач повідомив страхувальника та вигодонабувача про необхідність надання опитувальника та копій документів на виконання вимог статті 9 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Крім того, відповідач повідомив вигодонабувача, що сума страхового відшкодування, що підлягає виплаті за вирахуванням безумовної франшизи становить 1 578 465,95 грн.
Листом від 03.05.2019 позивач повідомив відповідача про незгоду із сумою страхового відшкодування.
Листом від 20.02.2019 №02/09-004388 позивач направив відповідачу копію висновку експерта від 08.05.2019 №54 складеного Полтавським НДЕКЦ МВС України в межах кримінального провадження №12019170020000537.
У свою чергу, відповідач, керуючись пунктом 17.18 договору, прийняв рішення про відстрочення складання страхового акта до закінчення досудового розслідування або судового провадження, про що позивача повідомлено листом від 29.05.2018 №4635/18цв.
Листом від 15.07.2019 №02/09-005675 позивач направив відповідачу опитувальник та інші документи, запитувані відповідачем у листі від 11.04.2019.
Листом від 23.08.2019 №7998/12цв відповідач повідомив позивача про необхідність сприяти страховику в ознайомленні з матеріалами кримінального провадження шляхом надання відповідної довіреності на представників відповідача на представництво в кримінальному провадженні, а також повідомив, що рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування буде прийнято страховиком після закінчення досудового розслідування.
Вигодонабувач листом від 09.10.2019 №КНО-58.1.4./144, у відповідь на лист відповідача від 04.10.2019 повідомив, що отримувачем страхового відшкодування в сумі 1 539 078,19 грн призначений страхувальник - Спільне українсько-білоруське підприємство "Укртехносинтез" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю.
Відповідач 19.12.2019 отримав від позивача лист до якого додано копію висновку експертного економічного дослідження від 06.09.2019, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Полтавське бюро судово-економічної експертизи та аудиту" на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртехносинтез".
Листом від 27.12.2019 №11370/12цв відповідач повідомив позивача, що наданий висновок експертного економічного дослідження від 06.09.2019 було проведено без урахування умов договору, а тому він не може бути прийнятий до уваги. Також відповідач повторно повідомив про необхідність надання довіреності на представництво в кримінальному провадженні.
Позивач 08.07.2020 звернувся до Національного банку України зі скаргою на дії відповідача.
За результатами розгляду скарги Національний банк України повідомив позивача, що враховуючи той факт, що страховиком рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування не прийнято, рекомендовано додатково звернутися до страховика з метою перегляду розрахунку можливого страхового відшкодування. 
Листом від 19.05.2021, який отриманий відповідачем 27.05.2021, позивач повідомив про завершення кримінального провадження, надав копію постанови про закриття кримінального провадження №12019170020000537 від 25.09.2019 та просив продовжити розгляд страхової справи.
Відповідно до постанови від 13.04.2021 про закриття кримінального провадження слідчим Полтавського районного управління поліції відділу №1 постановлено закрити кримінальне провадження №12019170020000537 від 25.09.2019 відкрите за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 270 КК України за абзацу 14 частини першої статті 284 КПК України.
В той же час, судами досліджено, що зі змісту постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що 18.10.2019 було отримано висновок експертів за результатами проведення судової комплексно-комісійної пожежо-технічної та електротехнічної експертизи, що виконаний Харківським ХНДІСЕ імені заслуженого професора Бокаріуса М.С. у м. Харкові, за результатами якого встановлено що: 
1. Осередок пожежі знаходиться у внутрішньому просторі дальньої половини(від входу) гігісокартонної перегородки між магазином "ЄВА" та "Лідер взуття" будівлі Б-1, яка розташована за адресою: м. Полтава, вул. Зінківська 6Л. з подальшим поширенням полум`я на поруч розміщенні горючі матеріали за рахунок теплового випромінювання та вихідних конвективних потоків;
2. Джерело запалювання, яке призвело до виникнення горіння в будівлі Б-І, яка розташована за адресою м. Полтава, вул. Зінківська 6Л. є наявний аварійний режим роботи електричної мережі у вигляді великих перехідних опорів контактних з`єднань;
3. Технічною причиною виникнення пожежі в будівлі Б-1, яка розташована за адресою: м. Полтава, вул. Зінківська 6Л є займання ізоляції електричних проводів у внутрішньому просторі дальньої половини (від входу) гіпсокартонової перегородки між магазинами "ЄВА" та "Лідер взуття" під впливом теплового імпульсу наявного аварійного режиму роботи електричної мережі у вигляді великого перехідного опору.
Листами від 04.06.2021 та від 11.01.2022 відповідач повідомив позивача про необхідність: 
1) погодження суми страхового відшкодування що підлягає виплаті; 
2) отримання страховиком від Спільного українсько-білоруського підприємства "Укртехносинтез" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю оригіналів документів та інформації, які ідентифікують отримувача страхового відшкодування, відповідно до вимог Закону України ''Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення''; 
3) отримання страховиком оригіналу листа вигодонабувача щодо отримувача виплати страхового відшкодування; 
4) отримання страховиком від страхувальника оригіналу заяви про виплату страхового відшкодування із зазначенням реквізитів для виплати згідно листа вигодонабувача за договором; 
5) сприяння страховику в ознайомленні з матеріалами вищезазначеного кримінального провадження, шляхом надання відповідної довіреності на представників Акціонерного товариства ''СК ''АРКС'' на представництво в кримінальному провадженні; 
6) отримання страховиком від страхувальника копії документів, які містяться в матеріалах вищезазначеного кримінального провадження, та на які слідчим ВП №1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області здійснюється посилання в постанові від 13.04.2021 про закриття кримінального провадження, зокрема, але не виключно: протоколи допитів свідків, висновків експертів судової комплексно комісійної пожежно-технічної та електротехнічної експертизи Харківського ХНДІСЕ ім. засл. проф. Бокаріуса М.С. у м. Харкові, висновків будівельно-технічної експертизи експертів Приватного підприємства "Центру незалежної експертизи та оцінки" та ін.
Листом від 22.08.2022 позивач не погодився із вимогами відповідача, що зазначені в листах від 04.06.2021 та від 11.01.2022, та просив здійснити страхове відшкодування.
Листом від 08.12.2022 позивач надав відповідачу схематичне зображення структури власності, заповнену анкету-опитувальник та зазначив, що всі оригінали документів від вигодонабувача були надані ще у 2019 році.
Відповідач листом від 04.01.2023 повідомив, що у зв`язку з регулярними змінами вимог до документів, які ідентифікують отримувача страхового відшкодування, відповідно до вимог Закону України ''Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення'', з метою оптимазації процесу надання страховику документів, необхідне надання документів та інформації згідно п. 1), 3), 4), 5), 6) (аналогічні пункти зазначені в листах від 04.06.2021, 11.01.2022).
Відповідачем 06.03.2023 отримано лист від вигодонабувача, у якому останній повідомив, що у зв`язку з розірванням іпотечного договору 13.08.2018, відмовляється від страхового відшкодування та не заперечує проти виплати на рахунок позивача, що визначений ним на власний розсуд.
З огляду на неприйняття страховиком рішення про виплату чи відмову у виплаті страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення страхового відшкодування в розмірі 5 953 139,66 грн, а також 789 728,83 грн 3% річних, 3 921 187,94 грн інфляційних втрат та 472 826,08 грн пені. При цьому позивач стверджує, що в повній мірі виконав умови договору та надав всі документи, необхідні для здійснення страхового відшкодування та передбачені розділом 16 договором. 
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Причиною спору стало питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення страхового відшкодування за укладеним договором. 
Судові рішення переглядаються в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ПАТ "Страхова компанія "АРКС" на користь позивача 2 957 177,01 грн страхового відшкодування, 176 539,42 грн пені, 380 625,14 грн 3% річних та 1 899 399,89 грн інфляційних втрат.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами частини 1 статті 979 ЦК України передбачено, що договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів.
Згідно з пунктом 69 частини 1 статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд виходить з того, що:
- зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності;
- касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.
Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.
Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
Щодо питання застосування норми права та їх неврахування судами попередніх інстанцій, Верховний Суд застосовує висновки щодо тлумачення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, які містяться, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.03.2026 у справі №916/5633/23, в якій, зокрема, означено таке:
- підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови; 
- неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі;
- для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків у подібних правовідносинах.
Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а крізь призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц виснувала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та надавати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.
У справі, що розглядається №910/11987/25 позов подано про стягнення коштів за договором добровільного страхування майна №0265ип8с від 11.04.2018, з яких: 5 953 139,66 грн - сума страхового відшкодування, 789 728,83 грн - 3% річних, 3 921 187,94 грн - інфляційні нарахування та 472 826,08 грн - пеня. Суди у цій справі врахувавши висновок експерта від 04.04.2019 №01.04.19 наданий відповідачем (із урахуванням зносу) та здійснивши тлумачення спірного договору дійшов висновку, що у цьому випадку франшиза становить 5% від страхової суми по кожному застрахованому об`єкту окремо. За розрахунком суду належна до виплати відповідачем сума страхового відшкодування становила 29 571 77,01 грн. Взявши до уваги встановлені у справі обставини та умови договору суд виснував, що виплату страхового відшкодування відповідач мав здійснити до 10.06.2021, а тому нарахування пені має здійснюватися з 11.06.2021. Здійснивши перевірку нарахованих позивачем сум інфляційних втрат, 3% річних та пені, з урахуванням визначеної судом суми страхового відшкодування та періоду нарахувань, суд визнав обґрунтованими до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 380 625,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 899 399,89 грн та пеню у сумі 176 539,42 грн
Так, за доводами касаційної скарги, суди не врахували висновків щодо застосування принципу contra proferentum, викладених у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16. 
Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.
У справі №753/11000/14-ц, на яку скаржник посилається в своїй касаційній скарзі, предметом позову були вимоги про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири. Судом касаційної інстанції залишено без змін рішення апеляційного суду яке мотивовано тим, що на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу особа сплатила повну вартість квартири, що підтверджувалося квитанціями з оплати, довідкою ЗАТ «ФФ «Дарниця» від 15.12.2000 та квитанцією від 09.09.2011, а також сплатою 1 114,00 грн державного мита, що передбачено умовами договору. Суди проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору купівлі-продажу дійшли висновку про те, що правила встановленні статтею 213 ЦК України не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.
У справі №910/4518/16 у межах справи про банкрутство вирішувалося питання про визнання грошових вимог до боржника. Суди встановили, що вимоги кредиторів ґрунтувалися на положеннях договорів про відкриття кредитної лінії (кредитних договорів) та договорів поруки. Зокрема, Верховний суд у цій справі виснував, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, у вищевказаних справах №№753/11000/14-ц та №910/4518/16  Верховним Судом принцип "contra proferentem" був застосований з огляду на фактичні обставини кожної з цих справ, та умов укладених у них договорів, які не є подібними до справи, що переглядається, за всіма критеріями подібності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19), адже є відмінними за предметом та підставою позову, а також правовим регулюванням. Верховний Суд констатує, що висновок щодо дотримання загальних положень про правочин та договір, передбачених статтями 213 та 637 ЦК України, залежить виключно від фактичних обставин і доказів у справі на підставі яких встановлено обставини у кожній конкретній справі. 
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Зміст судових рішень не свідчить, що суди попередніх інстанцій застосували норми права не так чи в інший спосіб. 
Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.
Окрім того, з огляду на сукупність встановлених судами попередніх інстанцій обставин у цій справі та зміст правових висновків, викладених у наведених скаржником постановах Верховного Суду, аргументи скаржника щодо неврахування судами цих правових висновків, в контексті цієї конкретної справи фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, адже суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відтак, проаналізувавши зміст наведених вище постанов Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в тому числі крізь призму наявності/відсутності підстав вважати, що має місце неврахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах не так (у інший спосіб), колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не зводяться до неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у означених скаржником постановах №№753/11000/14-ц та №910/4518/16, у подібних правовідносинах, і не свідчать про подібність правовідносин, а зводяться до незгоди з оцінкою судами наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, що свідчить про неподібність цих справ зі справою, що переглядається з точки зору предмета, підстав спору, застосування правових норм, фактично-доказової бази, юридично-значущих фактів та обставин справи, встановлених судами, і тому застосування норм права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.
Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Колегія суддів, також виходить з того, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20, пункт 68), від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц (провадження №12-13гс22, пункт 149), від 04.07.2023 у справі №373/626/17 (провадження №14-201цс21, пункт 51)).
Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначених скаржником постановах Верховного Суду за відсутності подібності правовідносин.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Верховний Суд встановив необґрунтованість наявності підстави касаційного оскарження - пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України з огляду на відсутність подібності правовідносин, що є підставою для закриття касаційного провадження у справі №910/11987/25 в цій частині.
Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася.
Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суд виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питань означених скаржником у подібних правовідносинах, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц, відсутні.
Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).
Скаржник із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про відсутність висновку Верховного Суду:
- щодо питання застосування Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" в редакції Закону України від 06.12.2019 №361-IX (далі - Закон №361-IX) у взаємозв`язку зі статтею 607 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та нормами законодавства воєнного стану щодо країни співагресора (Білорусі) у страхових правовідносинах. Зокрема, скаржник зазначає, що на нього як на суб`єкта первинного фінансового моніторингу покладено публічно-правові обов`язки щодо здійснення заходів із запобігання легалізації доходів, отриманих злочинним шляхом та фінансуванню тероризму, проте суди не дослідили чи мав відповідач юридичну можливість здійснити страхову виплату за умови, що позивач відмовився надати документи для належної перевірки (серед іншого інформації щодо кінцевого бенефіціарного власника), а також не оцінили та не застосували норми антивоєнного законодавства таких як постанова Правління Національного банку України від 24.02.2022 №18 "Про роботу банківської системи в умовах воєнного стану" та постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації", чинного на момент виникнення питання про виплату. На думку скаржника попередня назва позивача - Спільне українсько-білоруське підприємство "Укртехносинтез" вказувала на ймовірну наявність у структурі власності позивача осіб пов`язаних з Республікою Білорусь;
- про те, чи є відмова страхувальника від надання документів, необхідних суб`єкту первинного фінансового моніторингу для проведення заходів із належної перевірки клієнта відповідно до статей 9, 11, 15 Закону № 361-IX, а також з урахуванням вимог Постанови НБУ № 18 та Постанови КМУ № 187 щодо операцій з особами, пов`язаними з Республікою Білорусь або Російською Федерацією, підставою для звільнення страховика від відповідальності за прострочення здійснення страхової виплати у розумінні статті 607 Цивільного кодексу України;
- щодо застосування статті 637 ЦК України при тлумаченні кумулятивних передумов виникнення обов`язку страховика здійснювати виплату у встановлений строк за договором майнового страхування, адже у пункті 17.3 укладеного між сторонами Договору наведені кумулятивні умови (отримання заяви і отримання всіх необхідних документів) які є рівнозначними та обов`язковими передумовами для прийняття страховиком рішення та здійснення виплати. При цьому суди встановили лише дату отримання постанови про закриття кримінального провадження і залишили другу рівноправну умову яку станом на 27.05.2021 позивач не виконав, що впливає на початок перебігу строку та відповідальності страховика;
- щодо застосування частини четвертої статті 613 та частини першої статті 616 ЦК України у страхових правовідносинах - зокрема щодо наслідків порушення страхувальником договірного обов`язку сприяти страховику у встановленні обставин та розміру збитку. 
Суд враховує та зазначає, що як встановили суди: 
"позивач 26.02.2019 звернувся до відповідача із повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та виплати страхового відшкодування, у якому, крім іншого, зазначено реквізити для виплати страхового відшкодування. 18.07.2019 позивач направив відповідачу опитувальник, копію виписки та копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копію статуту позивача, копію паспорта та картки платника податків, виданих на ім`я директора позивач. Тобто, позивач надав відповідачу передбачені умовами договору документи для отримання страхового відшкодування
Вимога ж страховика про видачу довіреності на представництво в межах кримінального провадження та вимога про надання документів з кримінального провадження є безпідставною, оскільки відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим (ст. 222 КПК України). Більше того, страховик має право провести власне розслідування для з`ясування причин та розміру збитку (п. 14.1.5 договору), самостійно з`ясовувати обставини та причини настання страхового випадку (п. 14.1.6 договору), робити запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку (ст. 25 Закону України "Про страхування").
Отже, відповідач, як страховик, не був позбавлений права та можливості самостійно з`ясовувати обставини та причини настання страхового випадку та звернутись до Полтавського районного управління поліції щодо отримання необхідних документів, проте відповідних дій страховиком здійснено не було. 
У той же час колегією суддів не встановлено обставин здійснення страхувальником перешкод у визначенні характеру настання страхового випадку. Навпаки, позивач сприяв страховику в розслідуванні обставин події, що має ознаки страхового випадку та надав наявні в нього та отримані ним документи.
За наведеного є неспроможними твердження скаржника про неможливість прийняття відповідачем обґрунтованого рішення по справі щодо виплати чи відмови у виплаті страхового відшкодування за фактом пожежі, саме через ненадання позивачем запитуваних відповідачем документів, позаяк позивачем надано відповідачу всі необхідні документи передбачені умовами договору та законодавством. Відтак, страховик мав виплатити (відмовити у виплаті) страхового відшкодування в строки передбачені умовами договору.
За умовами укладеного між сторонами договору, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо збитки виникли внаслідок грубої необережності страхувальника (вигодонабувача), його представників або довірених осіб (пункту 18.1.11 договору).
Відповідно до пункту 17.18.1 договору у випадку, якщо у страховика є мотивовані сумніви в правомірності вимог страхувальника щодо виплати страхового відшкодування, страховик має право відстрочити здійснення виплати та звернутися за відповідними роз`ясненнями до компетентних органів, але не довше, ніж на 3 календарних місяці від дати подання заяви про виплату страхового відшкодування.
Проте, матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до компетентних органів та встановлення факту грубої необережності страхувальника, що спричинила відповідні збитки." 
З огляду на встановлені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що матеріалами справи підтверджується факт настання страхового випадку та під час розгляду справи не встановлено обставин, за яких відповідач мав право відмовити у виплаті страхового відшкодування, а тому у відповідача наявний обов`язок з виплати позивачу страхового відшкодування.
Відповідно до пункту 17.3 договору рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування приймається страховиком протягом 10 (десяти) робочих днів після отримання заяви про настання події, ще має ознаки страхового випадку, і всіх необхідних документів, що підтверджують факт настання страхового випадку, та оформляється страховим актом, який кваліфікує подію як страховий (нестраховий) випадок, та в якому зафіксований розмір завданих збитків і сума страхового відшкодування. Вказаний строк може збільшуватися відповідно до п 17.18 цього договору.
Згідно з пунктом 17.18 договору страховик має право одноразово за однією подією, що може бути визнана страховою відстрочити складання страхового акту, якщо, зокрема, почато кримінальне провадження щодо настання страхового випадку і ведеться розслідування обставин, що призвели до настання страхового випадку - до закінчення досудового розслідування або судового провадження.
Як встановлено судами відповідач на підставі пункту 17.18 договору прийняв рішення про відстрочення складання страхового акту до закінчення досудового розслідування або судового провадження (лист №7998/12цв від 23.08.2019). Позивач 19.05.2021 направив відповідачу лист з копією постанови від 13.04.2021 про закриття кримінального провадження, який отримано останнім 27.05.2021.
Враховуючи, що строк складання страхового акта було відстрочено до закінчення досудового розслідування, а 27.05.2021 відповідач отримав постанову про закриття кримінального провадження, є обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій стосовно того, що відповідач зобов`язаний був виплатити страхове відшкодування у строк до 10.06.2021 (10 робочих днів з 27.05.2021).
Враховує Суд і презумпцію достовірності відомостей внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включаючи дані про керівний склад товариства.
Суд зауважує та зазначає, що фактично доводи касаційної скарги в цій частині ґрунтуються на незгоді відповідача із наданою оцінкою судами доводам та аргументам відповідача, які покладені в обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог та зводяться до намагань скаржника здійснити переоцінку доказів наявних у матеріалах судової справи.
У цьому аспекті слід зауважити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Отже, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому Верховний Суд не вбачає підстав для формування висновку щодо означених скаржником питань.
Щодо підстави касаційного оскарження передбаченою пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України. 
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судового рішення, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 ГПК України.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, відповідно до наведеної норми процесуального права підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, таке порушення норм процесуального права, коли суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, внаслідок чого обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, не були встановлені.
Так, позивачем під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції було заявлено 20.10.2025 клопотання про витребування у Відділу поліції №1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області матеріалів кримінального провадження.
Суд першої інстанції 11.12.2025 ухвалою занесеною до протоколу судового засідання відхилив заявлене клопотання. Суд першої інстанції зазначив, що в порушення приписів ст. 81 ГПК України, відповідачем не конкретизовано, які саме докази з кримінального провадження останній просить витребувати, що саме містять такі докази, та яке значення має дослідження таких доказів для розгляду цієї справи.
Крім того, суд враховує, що відповідач не стверджує, а припускає, що копії матеріалів кримінального провадження можуть підтвердити наявність грубої необережності страхувальника.
Також, суд зазначає, що відповідачем не доведено, що він не міг отримати вказані докази самостійно, оскільки, по-перше, позивач не є тим суб`єктом, який міг надати відповідачу копії матеріалів виконавчого провадження; по-друге, відповідач звернувся до Відділу поліції № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області з адвокатським запитом в порядку ст. 24 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", а не в порядку встановленому кримінальним процесуальним законом.
Кім того, відповідно приписів ст. 103 Закону України "Про страхування" у разі необхідності страховик, об`єднання страховиків або уповноважені ними особи направляють запити про надання відомостей щодо події, що має ознаки страхового випадку, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я, юридичних осіб, які володіють інформацією про обставини події, що має ознаки страхового випадку, а також можуть самостійно або із залученням у встановленому законодавством порядку інших осіб з`ясовувати причини, наслідки та обставини події, що має ознаки страхового випадку. 
В той же час, відповідач, як страховик, не надав доказів звернення до правоохоронних органів щодо отримання відомостей, пов`язаних із страховим випадком.
Так, відповідач 15.01.2026 подав повторне клопотання про витребування доказів, у якому просив витребувати у Відділу поліції №1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області матеріалів кримінального провадження із зазначенням переліку необхідних документів.
Суд першої інстанції, розглянувши у підготовчому засіданні 21.01.2026 клопотання відповідача про витребування доказів, подане 15.01.2026, постановив протокольну ухвалу про залишення його без задоволення.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання зазначив таке.
Відповідно до частини першої статті 80 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини третьої статті 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Представник відповідача у підготовчому засіданні просив врахувати поважність причин, з яких відповідач подав клопотання з пропуском строків, зокрема, зазначав, що судом було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, яке подавалось разом з відзивом. 
Однак, суд першої інстанції зазначив, що озвучені відповідачем причини неможливості подання клопотання у встановлені законом строки, не є об`єктивними обставинами, а є обставинами суб`єктивного характеру та залежали виключно від дій відповідача. При цьому, відповідач обґрунтованого клопотання про поновлення строку для подання клопотання про витребування доказів не заявив. Враховуючи, що відповідач подав клопотання про витребування доказу з пропуском встановленого строку, клопотання про поновлення строку не подав, суд дійшов висновку про залишення такого клопотання без задоволення на підставі частини першої статті 81 ГПК України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції виклав обґрунтування та міркування, з яких виходив, відмовляючи у задоволенні клопотань позивача.
Слід зазначити, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування судового рішення, у тому числі, стосовно розгляду клопотання про витребування доказів, може бути різною залежно від характеру такого судового рішення.
Твердження скаржника щодо необґрунтованого відхилення клопотання спростовується матеріалами справи та змістом оскаржуваного судового рішення. 
Непогодження скаржника з відмовою суду у задоволенні клопотання про витребування доказів не свідчить про відсутність відповідного обґрунтування та наявність підстав для скасування судового рішення в силу приписів пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України.
Отже, доводи скаржника щодо наявності підстав для скасування судових рішень відповідно до пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України не підтвердились.
Інших доводів на обґрунтування незаконності рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 у цій справі касаційна скарга не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку. А тому оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції а з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 3 та 4 частини другої статті 287 ГПК України підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення, а касаційне провадження з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підлягає закриттю.
Щодо оскарження додаткового судового рішення суду першої інстанції від 19.03.2026 слід зазначити таке.
Скаржник оскаржуючи додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 та постанову Північного апеляційного суду від 28.04.2026 в цій частині з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначав про неврахування висновків Верховного Суду викладених у постанові від 31.05.2021 у справі №911/132/14 та у постанові Великої палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №904/8884/21 відповідно до яких додаткове судове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
За результатами розгляду касаційної скарги Суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 та постанову Північного апеляційного суду від 28.04.2026 у справі №910/11987/25, а тому підстава визначена скаржником для скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 не знаходить свого підтвердження. Інших підстав для скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 скаржником не наведено.
Щодо заяви про поворот виконання судового рішення 
Відповідно до частини першої статті 333 ГПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
З огляду на вищенаведені висновки Суду щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 касаційним судом не здійснюється, у зв`язку з чим в задоволенні заяви ПАТ "Страхова компанія "АРКС " про поворот виконання судового рішення слід відмовити. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення, в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 3 та 4 частини другої цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. З огляду на залишення в силі судових рішень по суті спору додаткове рішення також залишаться без змін.
Судові витрати
Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційне провадження в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстав, передбачених пунктами 3 та 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 та постанову Північного апеляційного суду від 28.04.2026 у справі №910/11987/25, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закрити.
2. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026 та постанову Північного апеляційного суду від 28.04.2026 у справі №910/11987/25, з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, залишити без задоволення.
3. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 залишити без задоволення. 
4. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2026, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2026 та постанову Північного апеляційного суду від 28.04.2026 у справі №910/11987/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова