П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 400/7942/24

Головуючий І інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 02.03.2026р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:
22.08.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ НП у Вінницькій області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії ГУ НП у Вінницькій області від 08.08.2024р. №СЕД-9768-2024 щодо не зарахування на момент переходу на службу у НПУ його стажу служби в податковій міліції з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. до стажу служби в органах НПУ;
- зобов`язати ГУ НП у Вінницькій області зарахувати на момент переходу на службу у НПУ його стаж служби в податковій міліції з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. до стажу служби в органах НПУ, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ч.1 ст.78 Закону України «Про Національну поліцію». 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно та безпідставно не включено до стажу служби (роботи) в НПУ наявну у ОСОБА_1 вислугу років у податковій міліції. Позивач вважає зазначені дії ГУ НП у Вінницькій області протиправними, посилаючись на те, що служба в податковій міліції має такий же правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ на посадах начальницького і рядового складу, адже здійснювалась в порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні позивачу до стажу служби в НПУ періоди служби у податковій міліції з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. Зобов`язано відповідача зарахувати позивачу період проходження служби в органах податкової міліції з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. до стажу служби в поліції.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 25.03.2026р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.03.2026р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ НП у Вінницькій області та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
21.04.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 у період з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. проходив службу на посадах в органах податкової міліції, що підтверджується записами його трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.05.2004р.
20.09.2017р. та по теперішній час ОСОБА_1 проходить службу в батальону особливого призначення (стрілецький) ГУ НП у Вінницькій області на посаді заступника командира взводу №2. 
06.08.2024р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП у Вінницькій області із рапортом, в якому просив зарахувати до загального стажу служби в НПУ проходження служби у податковій міліції у період з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. включно, та зарахувати даний стаж до служби в органах НПУ, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію».
Однак, 08.08.2024р. №СЕД-9768-2024, за результатом розгляду листа, ГУ НП у Вінницькій області було відмовлено позивачу в зарахуванні вказаного періоду з посиланням на ст.78 Закону України «Про Національну поліцію», якою визначено вичерпний перелік періодів служби (роботи) в установах, організаціях, підприємствах, які зараховуються до стажу служби в поліції.
Вважаючи протиправними мотиви відмови у зарахуванні до стажу служби (роботи) в НПУ стажу служби у податковій міліції з 12.04.2012р. по 18.09.2017р., позивач звернувся до суду з позовом. 
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості і доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх задоволення в повному обсязі.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Так, правові засади організації і діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовує Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Згідно зі ст.ст.1,2 цього Закону, Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли через не зарахування відповідачем стажу служби позивача з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. в органах податкової міліції до стажу служби в НПУ. Зазначений стаж впливає на встановлення позивачеві надбавки за вислугу років і надання додаткової оплачуваної відпустки. 
Своєю чергою, за відомостями трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 06.05.2004р. підтверджується, що у спірний період з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. він проходив службу в органах податкової міліції. 
Відповідно до ч.1 ст.78 Закону №580-VIII, стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
У силу ч.2 цієї статті, до стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 12.07.2018р. №2509-VIII); 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.
За змістом п.356.1 ст.356 ПК України (у редакції, чинній з 12.08.2012р.), держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, визначені ст.ст.20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
При цьому, у п.353.1 ст.353 ПК України передбачено те, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Частиною 4 ст.78 Закону №580-VIII закріплено, що порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.
У свою чергу, приписами пп.3-6 п.7 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII зобов`язано Кабінет Міністрів України в місячний строк: прийняти нормативно-правові акти, що випливають із цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд і приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із Законом; забезпечити прийняття міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що випливають із цього Закону.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» від 23.12.2015р. №900-VIII (набрав чинності 29.12.2015р.), п.15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII було доповнено абз.2 та 3, за якими, за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. 
Право ж на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається та здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №580-VIII.
Згідно з ст.19 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990р. №509-XII (який був чинний до 20.11.2012р.), податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних органів ДПС, та здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. 
При цьому, завданнями податкової міліції є: запобігання злочинам та іншим правопорушенням у сфері оподаткування, їх розкриття, розслідування та провадження у справах про адміністративні правопорушення; розшук платників, які ухиляються від сплати податків, інших платежів; запобігання, виявлення і припинення корупційних правопорушень в органах державної податкової служби; забезпечення безпеки діяльності працівників органів ДПС, захисту їх від протиправних посягань, пов`язаних з виконанням службових обов`язків.
Статтею 21 Закону №509-XII визначено також і повноваження податкової міліції відповідно до покладених на неї завдань.
Особи начальницького складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького складу органів внутрішніх справ (ч.1 ст.24 Закону №509-XII).
Відповідно до вимог ст.26 Закону №509-XII, держава гарантує правовий і соціальний захист осіб начальницького складу податкової міліції та членів їх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені ст.ст.20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Частинами 2 та 3 ст.19 Закону №794-VIII передбачено, що особи рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону №580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Згідно з п.3 ч.2 ст.78 Закону №580-VIII, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.
Разом із тим, приписами ст.ст.353,356 ПК України передбачено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ; на них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені ст.ст.20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Той факт, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, також передбачався і приписами ч.1 ст.24 Закону №509-XII.
Суд 1-ї інстанції вірно вказав, що аналізуючи повноваження, завдання та функції відповідних органів, Верховний Суд у своїй постанові від 07.10.2020р. у справі №826/16143/18, в якій склалися подібні правовідносини, дійшов висновків про те, що і податкова міліція, і відповідні підрозділи поліції здійснюють оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. Так, Верховний Суд погодився із висновком судів попередніх інстанцій стосовно тотожності правового статусу служби в органах внутрішніх справ і служби в органах податкової міліції, вказавши, що, визначаючи наявність або ж відсутність права на зарахування спірного стажу служби, необхідно враховувати не підпорядкування органів державної влади, а суть діяльності особи, функції, які нею виконувались, та визначення чинним на момент проходження служби законодавством статусу такої служби.
Чинним на час проходження служби в податковій міліції та виникнення спірних правовідносин законодавством статус осіб, які проходили службу в податковій міліції, прирівнювався до статусу осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, а відповідно до п.3 ч.2 ст.78 Закону №580-VIII, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені і у постанові Верховного Суду від 13.08.2021р. у справі №440/1564/20.
У контексті спірних правовідносин у справі №380/7750/20, Верховний Суд дійшов висновку про те, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством статус осіб, які проходили службу в органах податкової служби України прирівнювався до статусу осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ України.
Вказана правова позиція надалі неодноразово була підтримана Верховним Судом у постановах від 13.08.2021р. у справі №440/1564/20, від 11.11.2021р. у справі №280/1546/21, від 02.06.2022р. у справі №280/8419/20, від 22.12.2022р. у справі №380/8659/20, а також від 02.06.2022р. у справі №280/841/20.
Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що стаж служби позивача у податковій міліції з 12.04.2012р. по 18.09.2017р. підлягає зарахуванню до стажу проходження служби в НПУ.
Доводи апеляційної скарги відповідача не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували вказані вище висновки суду попередньої інстанції, з якими цілком погоджується і суд апеляційної інстанції.
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах обох інстанцій.
Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційних скарг, згідно зі ст.316 КАС України, залишає дані апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 11.09.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: В.А. Голуб 

В.О. Скрипченко