Справа № 278/4983/24

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 року     м. Житомир

Суддя Житомирського районного суду Житомирської області Дубовік О.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Галагуз Дарина Миколаївна, до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вище вказаною позовною заявою.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що під час перебування сторін у шлюбі за спільні сімейні кошти ними було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 . У 2014 році будинок введено в експлуатацію та зареєстровано на ім`я відповідачки у зв`язку з тим, що земельна ділянка була надана на її ім`я. Позивач вказує, що будинок будувався спільними коштами та спільними зусиллями подружжя, а тому вважає його спільною сумісною власністю.
У зв`язку з цим, позивач просить:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя спірний будинок; 
- визнати за ним право власності на 1/2 частку спірного будинку;
- 1/2 частку вказаного будинку залишити у власність відповідачу; 
- припинити право спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.
- 
Ухвалою суду від 16.09.2024 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального провадження (а.с. 51).
Від відповідачки надійшли пояснення по суті позовних вимог, з яких вбачається, що позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити. Зазначила, що спірний житловий будинок був побудований за її особисті кошти та кошти її батьків, оскільки позивач офіційно не працював і коштів на будівництво не надавав. Вказала, що з 01.09.1998 року працювала у школі №17 м. Житомира та отримувала заробітню плату, що підтверджується трудовою книжкою. Також послалась на квитанції про придбання будівельних матеріалів, частина з яких датована після введення будинку в експлуатацію та оформлена на її ім`я. Відповідачка заперечила проти врахування наданого позивачем висновку про оцінку спірного будинку, посилаючись на порушення процедури проведення оцінки, зокрема на те, що її не було запрошено до участі в оцінці, огляд будинку не проводився належним чином, а оцінювач використовував відомості, отримані зі слів замовника. У зв`язку з цим вважала висновок неналежним, недопустимим та недостовірним доказом. Крім того, відповідачка заперечила проти вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн, зазначивши, що такі витрати належними доказами не підтверджені (а.с. 61-69).
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Галагуз Д.М. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, зазначила, що будинок будувався досить тривалий час; також зазначила, що у письмових поясненнях відповідача не відповідає дійсності вказані факти про те, що позивач не вкладав кошти у будування будинку, оскільки позивач є ФОП підприємцем та отримував доходи, на підтвердження цього в матеріалах справи містяться докази. 
Відповідач у судове засідання не з`явилась; про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином. 
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 10.10.1998 року було зареєстровано шлюб сторін (а.с. 7), який у 2024 році було розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира, що сторонами не оспорено (а.с. 8-9).
Із витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.07.2024 та свідоцтва про право власності житловий будинок, загальною площею 109.1 кв.м., житловою площею 41.8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 10, 14-15).
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку № 791235 від 05.06.2007 року вбачається, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 (а.с. 13).
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленим ТОВ «Центр інвентаризації» станом на 12.11.2013 року, власником житлового будинку АДРЕСА_3 зазначено ОСОБА_2 (а.с. 16-18). 
Крім того, на підтвердження здійснення позивачем трудової та підприємницької діяльності, а також отримання ним доходу, до матеріалів справи надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, з яких вбачається, що отримання позивачем доходу у відповідні періоди (а.с. 19-20).
На підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, позивачем до матеріалів справи надано копії: видаткових накладних, товарних чеків, загального кошторису витрат на будівництво, договору купівлі-продажу броньованих дверей, у якому покупцем зазначено позивача, а також квитанцій та накладних на придбання будівельних матеріалів (а.с.21-44).
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах Сімейного кодексу України (далі - СК України).
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-612цс15, від 3 червня 2015 року № 6-38цс15.
Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Частиною першою ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно положень ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України.
Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У відповідності із вимогами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 Верховний Суд вказав на те, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Той факт, що спірний будинок побудований на належній відповідачу на праві приватної власності земельній ділянці не дає суду відповідних правових підстав для віднесення даного майна до особистої приватної власності відповідача.
Відтак, суд приходить до переконання, що у ході судового розгляду відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на побудований під час шлюбу житловий будинок та не надано належних та достатніх доказів, що вказане майно було побудоване нею під час шлюбу за особисті кошти та за рахунок власної праці, а відтак суд приходить до переконання, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках відповідно до вимог ст.ст. 69, 71 СК України.
Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. 
За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та обґрунтованими та підлягають до задоволення.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71, 72 Сімейного Кодексу України, ст.ст.368, 377 Цивільного кодексу України, , суд,-
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2 його ідеальну частку. 
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 14.08.2026.

Відомості про учасників: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя   О. М. Дубовік