ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/17836/25
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1171/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Любчика О.В.,
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики № 6918527 у розмірі 47 502,85 грн, з яких: 14 405 грн – заборгованість за основною сумою боргу, 24 997,85 грн – заборгованість за процентами за користування позикою та 8 100 грн – заборгованість за процентами на прострочену позику.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 лютого 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 6918527, підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов договору відповідачу надано грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, які він зобов`язався повернути та сплатити позикодавцю проценти від суми позики. Проте свої зобов`язання за договором позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Позивач, пославшись на наявність права вимоги, зазначав, що 11 січня 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 11-01/2024, за яким ТОВ «МАНІФОЮ» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» право грошової вимоги до боржників. Відповідно до реєстру боржників від 21 серпня 2024 року до договору факторингу від 11 січня 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 47 502,85 грн. З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем нарахування штрафних санкцій не здійснювалося.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2026 року позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики № 6918527 від 11 лютого 2024 року в сумі 25 668,05 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильність встановлення фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Також просить визнати дії позивача зловживанням процесуальними правами відповідно до ст. 44 ЦПК України. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тій обставині, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2025 року у справі № 750/3946/25 попередній аналогічний позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» залишено без розгляду у зв`язку з ненаданням належних доказів укладення договору, підписання його відповідачем та переходу права вимоги. Позивач, не усунувши вказані недоліки, повторно звернувся з тотожними вимогами. Ухвалою від 06 січня 2026 року суд відкрив провадження у даній справі та частково задовольнив клопотання ТОВ «ФК «ЄАПБ», витребувавши в АТ КБ «ПриватБанк» докази, яких позивачеві бракувало. Саме цю інформацію, отриману виключно завдяки активній позиції суду, покладено в основу оскаржуваного рішення як головний доказ укладення договору та отримання коштів. 
Скаржник вважає порушеним право на захист у зв`язку з тим, що районний суд в ухвалі про відкриття провадження вирішив процесуальні питання, які мали розглядатися після подання відзиву на позов. Внаслідок цього подача відповідачем відзиву перетворилась на формальність. Цими діями суд підмінив зобов`язання сторони процесу, порушивши принцип змагальності та обов`язку доказування ще на стадії відкриття провадження у справі.
Зазначає, що районний суд помилково визнав PDF-файли, завантажені позивачем до системи «Електронний суд», оригіналами електронного документу. Надані позивачем PDF-файли не підтверджують факту укладення електронного правочину, оскільки відсутні докази, що підтверджують підписання ОСОБА_1 договору та технічні дані, які б дозволяли достовірно встановити факт акцепту умов договору саме відповідачем.
У ході розгляду справи судом першої інстанції скаржник заперечував факт укладення договору та достовірність поданих позивачем копій, проте суд всупереч приписів ст. 95 ЦПК України не витребував оригінали електронних доказів, не перевірив технічні дані (лог-файли, IP-адреси, SMS-логи) та не дослідив питання цілісності та незмінності електронних документів. 
Надана банком на запит суду інформація не може бути належним доказом виникнення цивільного зобов`язання, оскільки не є первинним документом кредитодавця; не містить відомостей про правову підставу перерахування коштів; не підтверджує, що кошти були надані саме як позика в межах спірного договору; не встановлює, що надавачем коштів був первісний кредитор. Банківська виписка відображає лише рух коштів по рахунку, однак не підтверджує існування договірних правовідносин між сторонами та не може замінити відсутній доказ укладення договору. Навіть за умови підтвердження зарахування коштів, це не доводить факту укладення договору позики та виникнення зобов`язання. Суд першої інстанції безпідставно ототожнив факт зарахування коштів на рахунок відповідача з фактом укладення договору позики, що є юридично помилковим.
ОСОБА_1 стверджує, що товариством не надано належного доказу відступлення права вимоги з індивідуалізацією саме його зобов`язання, доказів оплати за договором факторингу та доказів повідомлення позичальника про відступлення права вимоги. Наданий реєстр боржників № 6 не містить обов`язкових реквізитів, які б дозволяли ідентифікувати конкретне зобов`язання, зокрема відсутні дата укладення договору, сума заборгованості на момент відступлення, підстави виникнення боргу. Сам договір факторингу № 11-01/2024 не містить прямої вказівки на договір позики № 6918527. Таким чином, позивач не довів безперервності переходу права вимоги від первісного кредитора до нього, що позбавляє його права звертатися до суду з цим позовом.
Вважає розрахунок позивача узагальненим, таким, що не містить дати та суми кожної операції, періодів нарахування, формули обчислення та підстав застосування процентів, що унеможливлює його перевірку. Договір позики укладено після набрання чинності змін до ЗУ «Про споживче кредитування», відповідно до якого максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Умови договору про базову та основну процентну ставку 2,5 % та денну ставку 1,09375 % є нікчемними в силу ч. 5 ст. 12 цього Закону. Крім того, нарахування процентів за понадстрокове користування (пені) в період дії воєнного стану суперечить п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Суд першої інстанції помилково здійснив перерахунок замість позивача, хоча мав застосувати наслідки нікчемності.
Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладення 11 лютого 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» і ОСОБА_1 кредитного договору шляхом його підписання відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Факт укладення кредитного договору підтверджується, в тому числі й фактом отримання відповідачем грошових коштів та частковою сплатою заборгованості на виконання умов договору, а також випискою по рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк». Доказів, які б спростовували розмір заборгованості та сплату коштів на її погашення, відповідачем надано не було.
Визначаючи суму заборгованості до стягнення, районний суд зазначив, що договір позики № 6918527 укладено 11 лютого 2024 року, а додаткову угоду до нього – 07 березня 2024 року, тобто після внесення змін до ЗУ «Про споживче кредитування», відтак умови договору щодо встановлення базової та основної процентної ставки на рівні 2,5 % від суми кредиту за кожний день користування ним та денної ставки в розмірі 1,09375 % є нікчемними в силу положень ч. 5 ст. 8, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Суд визнав необхідним стягнути з відповідача заборгованість за договором, до якої входить заборгованість за тілом кредиту в сумі 14 405 грн та заборгованість за процентами, нарахованими в розмірі 1 % від суми кредиту за кожний день користування ним, у період з 07 березня по 26 травня 2024 року за вирахуванням грошових коштів в сумі 405 грн, які були сплачені ОСОБА_1 на погашення процентів за користування кредитом 07 березня 2024 року, що загалом становить 25 668,05 грн. 
Районний суд визнав безпідставним нарахування позикодавцем процентів за понадстрокове користування позикою з огляду на те, що у цьому випадку нарахування відсотків на підставі ст. 625 ЦК України в розмірі 8 100 грн проведено у період дії воєнного стану, що суперечить положенням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що 11 лютого 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 6918527, який підписано електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором (а.с. 6-10). Відповідно до п. 2.1. договору позикодавець надає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти за користування позикою та всі інші платежі відповідно до умов цього договору.
Пунктом 2.3. договору встановлено наступні умови: тип позики – довгострокова; мета отримання позики – придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення особистих потреб; сума – позики – 16 200 грн; строк позики – до 26 квітня 2024 року (75 днів); дата надання позики – 11 лютого 2024 року; дата повернення позики – 26 квітня 2024 року.
Згідно з п. 2.4. договору процентні ставки, що застосовуються в межах строку позики: акційна процентна ставка, фіксована, 0,62500 % на день – застосовується протягом першого розрахункового періоду у разі наявності акційних пропозицій та діє лише за умови дотримання позичальником умов оплати заборгованості за цією ставкою відповідно до п. 3.1.1. цього договору; базова процентна ставка, фіксована, 2,50000 % на день – застосовується протягом першого розрахункового періоду відповідно до п. 3.1.2. цього договору, а також у разі продовження строку позики протягом першого розрахункового періоду згідно з умовами відповідної додаткової угоди, укладеної сторонами цього договору; основна процентна ставка, фіксована, 2,50000 % на день – застосовується протягом усього строку позики, окрім першого розрахункового періоду. 
Позика надається позичальнику в день підписання сторонами договору позики шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) НОМЕР_1 , зареєстрованого позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті (п. 2.5. договору).
Розрахунок за договором позики та графік обов`язкових платежів за цим договором є додатком № 1 до договору позики № 6918527 від 11 лютого 2024 року, які підписані відповідачем електронним підписом (а.с. 11-12).
У матеріалах справи наявна копія паспорту позики, в якому визначено умови кредитування, з якими відповідач ознайомився 11 лютого 2024 року, що засвідчено його електронним підписом одноразовим ідентифікатором «q37107» (а.с. 15-17). 
Фінансова установа зобов`язання за договором позики від 11 лютого 2024 року виконала. Директором ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке відповідно до ліцензії НБУ № 21/788-рк від 01 травня 2023 року надає послуги з переказу коштів в національній валюті, надано довідку від 05 листопада 2024 року про успішне перерахування 11 лютого 2024 року грошових коштів в сумі 16 200 грн на картку НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – НОМЕР_2 (а.с. 22).
07 березня 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 6918527 від 11 лютого 2024 року, відповідно до умов якої сторони погодили продовжити строк позики до 26 травня 2024 року (а.с. 18). Додаткову угоду підписано відповідачем електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором «w80780». Цього ж дня ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «w80780» підписав розрахунок за додатковою угодою та графік обов`язкових платежів за цією угодою, які є додатком № 1 до додаткової угоди № 1 до договору позики № 6918527 від 11 лютого 2024 року (а.с. 19-21).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «МАНІФОЮ», станом на 21 серпня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 за договором № 6918527 від 11 лютого 2024 року становить 47 502,85 грн, з яких: 14 405 грн – заборгованість за сумою позики та 33 097,85 грн – заборгованість за процентами (а.с. 23).
11 січня 2024 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «МАНІФОЮ» (клієнт) укладено договір факторингу № 11-01/2024, за яким фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 та є невід`ємною частиною договору (п. 1.1. договору) (а.с. 24-27).
Відповідно до п. 1.2. договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. В день, коли здійснюється перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників, клієнт зобов`язаний передати фактору інформацію згідно з реєстром боржників в електронному вигляді за формою, наведеною в додатку № 4 до цього договору, на підставі акту прийому-передачі інформації згідно з реєстром боржників в електронному вигляді (додаток № 5).
Пунктом 9.8. договору передбачено, що до договору додаються наступні додатки, що складають його невід`ємну частину: додаток № 1 – форма реєстру боржників; додаток № 2 – форма акту прийому-передачі реєстру боржників; додаток № 3 – форма акту прийому передачі документації; додаток № 4 – форма надання інформації з реєстру боржників в електронному вигляді; додаток № 5 – форма акту прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному вигляді.
21 серпня 2024 року до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 укладено додаткову угоду № 7, відповідно до умов якої загальна сума прав вимоги, що відступаються фактору згідно з реєстром боржників № 6 від 21 серпня 2024 року становить 24 014 753,25 грн. В якості ціни продажу згідно з реєстром боржників № 6 від 21 серпня 2024 року фактор сплачує клієнтові суму грошових коштів, яка становить 767 986,50 грн (а.с. 28).
21 серпня 2024 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «МАНІФОЮ» укладено акт прийому-передачі реєстру боржників № 6 за договором факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, за яким клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників в кількості 1 758, після чого, ураховуючи п. 1.2. договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей. Реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає (а.с. 29).
Відповідно до витягу з реєстру боржників № 6 від 21 серпня 2024 року до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року ОСОБА_1 зазначено боржником за кредитним договором № 6918527, загальна сума заборгованості 47 502,85 грн, з яких: 14 405 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 24 997,85 грн – сума заборгованості за процентами за користування позикою та 8 100 грн – сума заборгованості за процентами на прострочену позику (а.с. 30).
Копією платіжної інструкції № 410 від 21 серпня 2024 року підтверджується, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатило ТОВ «МАНІФОЮ» 767 986,50 грн за відступлення права вимоги згідно з додатковою угодою № 7 від 21 серпня 2024 року до договором факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року (а.с. 31).
Згідно з повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 16 січня 2026 року в банківській установі на ім`я ОСОБА_1 емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 , на яку 11 лютого 2024 року відбулося зарахування коштів в сумі 16 200 грн (а.с. 60).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 3 ЗУ «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
За змістом ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення заборгованості за договором відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
У справі встановлено, що 11 лютого 2024 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 6918527, який підписано позичальником відповідно до вимог ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилався на особистий телефонний номер відповідача. На спростування вказаних обставин ОСОБА_1 доказів не подано.
Договір позики та анкета клієнта-фізичної особи містять детальну інформацію щодо особи ОСОБА_1 , зокрема дату його народження, РНОКПП, номер та серію паспорта, дату його видачі, адресу реєстрації, адресу проживання, номер мобільного телефону заявника, номер банківської картки, адресу електронної пошти, місце роботи та розмір доходу. Відповідач засвідчив, що всі його персональні дані є правильно викладеними та достовірними та надав згоду товариству на наступне використання цих даних. Зазначене підтверджує доводи позивача про авторизацію відповідача на сайті ТОВ «МАНІФОЮ» з метою отримання кредитних коштів.
Ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 не надав пояснень, яким чином повна інформація про нього потрапила спочатку до ТОВ «МАНІФОЮ», а згодом – до позивача. Матеріали справи не містять даних щодо звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу неправомірного використання третіми особами його персональних даних. Вказане, на думку колегії суддів, свідчить саме про волевиявлення відповідача щодо встановлення кредитних правовідносин з ТОВ «МАНІФОЮ».
Умовами договору передбачено, що договір позики укладається в ІТС позикодавця в порядку, передбаченому ЗУ «Про електронну комерцію» шляхом попереднього розміщення позикодавцем в особистому кабінеті позичальника договору позики для вивчення та прийняття його умов позичальником шляхом введення одноразового ідентифікатора з метою підписання запропонованого позикодавцем договору у відповідне поле (п. 9.1. договору). Пунктом 9.2. договору встановлено порядок створення та накладення підписів сторонами, зокрема, направлення позикодавцем одноразового ідентифікатора на контактний номер телефону, зареєстрований позичальником в особистому кабінеті для підписання договору позики (п. 9.2.1. договору); підписання договору позики позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором шляхом введення його значення у відповідне поле (п. 9.2.2. договору).
Будучи володільцем телефонного номеру, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості надати суду роздруківку телефонних дзвінків/смс-повідомлень за 11 лютого 2024 року, які б підтверджували відсутність його комунікації з ТОВ «МАНІФОЮ» цього дня. Саме по собі заперечення відповідача щодо укладення кредитного договору за наявності інших доказів, які спростовують ці твердження, і за браком доказів зворотного, не доводять його позицію про відсутність кредитних зобов`язань. 
Крім цього, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 частково погашав кредитну заборгованість. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 338/180/17, викладені у постанові від 05 червня 2018 року). Отже, суд першої інстанції правильно виснував про наявність між сторонами кредитних зобов`язань.
Заперечуючи проти позову, скаржник посилався на відсутність доказів перерахування кредитором грошових коштів на виконання умов договору.
Водночас суд виходить з того, що у п. 2.5. договору № 6918527 від 11 лютого 2024 року сторони погодили, що позика надається позичальнику в день підписання сторонами договору позики шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) НОМЕР_1 , зареєстрованого позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті. 
За інформацією сервісу онлайн платежів iPay.ua ТОВ «Універсальні платіжні рішення» 11 лютого 2024 року успішно перераховано кошти в сумі 16 200 грн на платіжну картку НОМЕР_1 , транзакція в системі iPay.ua 342251733.
АТ КБ «ПриватБанк» у листі від 16 січня 2026 року повідомило, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту НОМЕР_3 , на яку 11 лютого 2024 року зараховано кошти на суму 16 200 грн, на підтвердження чого банком надано виписку по рахунку за період з 11 по 14 лютого 2024 року (а.с. 61-62).
Відповідач, заперечуючи проти надходження кредитних коштів, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, належних письмових доказів на підтвердження відсутності у нього банківської картки з номером НОМЕР_1 або неперерахування на цю картку/відповідний банківський рахунок у спірний період суми за кредитом не надав, хоча не був позбавлений можливості надати суду відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх заперечень, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до них.
Колегія суддів вважає, що, указуючи на відсутність у справі доказів перерахування йому кредитних коштів, скаржник застосовує концепцію «негативного доказу» при вирішенні цього спору (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13). Тобто, заперечуючи перерахування кредитних коштів, ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження цих доводів. Позивачем надано наявні у товариства докази перерахування коштів у сумі 16 200 грн на платіжну картку НОМЕР_1 , які у належний спосіб ОСОБА_1 не спростовано. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, відповідач, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення.
Апеляційний суд зважає на те, що 07 березня 2024 року відповідачем зроблено три платежі, зокрема в рахунок погашення суми позики у розмірі 1 795 грн та в рахунок погашення процентів за користування позикою в сумі 2 531,25 та 405 грн.
Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 338/180/17, викладені у постанові від 05 червня 2018 року). Отже, часткове погашення заборгованості за договором позики спростовує доводи відповідача про неотримання ним кредитних коштів.
Є безпідставними також твердження скаржника про недоведеність позивачем права вимоги за договором факторингу з огляду на наступне.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20).
Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором № 6918527 від 11 лютого 2024 року до ОСОБА_1 , а саме:
- договір факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, укладений ТОВ «ФК «ЄАПБ» з первісним кредитором ТОВ «МАНІФОЮ»;
- додаткову угоду № 7 від 21 серпня 2024 року до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року; 
- акт прийому-передачі реєстру боржників № 6 за договором факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року;
- витяг з реєстру боржників № 6 від 21 серпня 2024 року до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року;
- копію платіжної інструкції № 410 від 21 серпня 2024 року про те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплатило ТОВ «МАНІФОЮ» 767 986,50 грн за відступлення прав вимоги згідно з договором факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року.
Договір факторингу від 11 січня 2024 року та додаткова угода до нього від 21 серпня 2024 року, укладені між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», не визнані недійсними у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована. Отже, укладені між фінансовими установами договір факторингу та додані до нього письмові докази є належним доказом переходу до позивача права грошової вимоги до боржника Таким чином, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 6918527 від 11 лютого 2024 року.
Доводи ОСОБА_2 про те, що матеріали справи не містять доказів направлення позивачем повідомлення про зміну кредитора, що унеможливлює звернення з цим позовом, також відхиляються апеляційним судом.
За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у задоволенні позову новому кредитору, а може впливати лише на визначення розміру заборгованості перед новим кредитором у випадку проведення виконання зобов`язання попередньому кредитору або ж свідчити про прострочення кредитора. Таким чином, за відсутності факту отримання відповідачем письмового повідомлення про відступлення права вимоги (про заміну кредитора) останній не мав перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті заборгованості на рахунки первісного позикодавця, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. 
Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 569/8962/16-ц дійшов висновку про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
ОСОБА_1 не надав суду докази, які б підтверджували погашення ним існуючої заборгованості за договором позики первісному кредитору. 
Не знайшли підтвердження доводи ОСОБА_1 про те, що судом вирішено клопотання ТОВ «ФК «ЄАПБ» про витребування доказів з порушенням процесуальних норм. Матеріалами справи засвідчено, що разом з позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» подало клопотання про витребування доказів (а.с. 45-47).
Відповідно до ч. 2 ст. 187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначається, в тому числі, і результат вирішення заяв і клопотань позивача, що надійшли разом із позовною заявою, якщо їх вирішення не потребує виклику сторін.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 січня 2026 року прийнято позовну заяву ТОВ «ФК «ЄАПБ» до розгляду та відкрито провадження, запропоновано відповідачу протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву (а.с. 53). Крім цього, суд частково задовольнив заявлене позивачем клопотання та витребував в АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про те, чи випускалася на ім`я ОСОБА_1 банківська картка (маска картки) № НОМЕР_4 , якщо так, то інформацію про зарахування коштів на банківську картку (маска картки) № НОМЕР_4 у період з 11 по 14 лютого 2024 року в сумі 16200 грн; виписку по рахунку, що належить ОСОБА_1 , відкритого до платіжної картки (маска картки) № НОМЕР_4 у період з 11 по 14 лютого 2024 року; інформацію про номери телефонів, які знаходяться в анкетних даних ОСОБА_1 . 
Копію ухвали від 06 січня 2026 року разом з копією позовної заяви та доданими документами ОСОБА_1 отримав особисто 13 січня 2026 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 57). Отже, отримавши позовну заяву з додатками, відповідач був обізнаний про зміст клопотання позивача про витребування доказів та мав можливість висловити свої міркування чи заперечення стосовно його суті.
Відхиляються, як безпідставні, твердження скаржника про порушення його права на захист у зв`язку з тим, що районним судом клопотання позивача вирішено з порушенням процесуальних норм, тому подання відзиву на позов стало вже формальним.
Матерілами справи підтверджено, що 27 січня 2026 року, тобто у визначений судом строк, ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» скерував до районного суду відзив на позовну заяву (а.с. 64-70), в якому навів свої доводи та заперечення щодо заявлених позивачем вимог. 03 лютого 2026 року відповідачем надіслано заперечення (а.с. 126-131), а 08 лютого 2026 року – клопотання про врахування факту невиконання позивачем ухвали суду від 17 вересня 2025 року та визначення дій позивача, як зловживання процесуальними правами у справі № 750/17836/25 (а.с. 152-153). 
За змістом мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2026 року судом ураховані при вирішенні спору подані відповідачем як відзив на позов, так і заперечення. Таким чином, ОСОБА_1 скористався правами, передбаченими ст. 43 ЦПК України, і судом вони не порушені. 
Безпідставними є доводи скаржника про те, що районним судом залишено поза увагою наявність ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2025 року, якою залишено тотожний позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 без розгляду.
Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Водночас, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч. 3 ст. 44 ЦПК України).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2025 року, яка набрала законної сили, позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у справі № 750/3946/25 залишено без розгляду на підставі ч. 10 ст. 84, п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Роз`яснено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» після усунення умов, які були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Отже, залишення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» без розгляду не позбавило товариство права звернутися до суду повторно, що відображено в ухвалі, на яку посилається скаржник.
Таким чином, звернення ТОВ «ФК «ЄАПБ» з цим позовом колегія суддів не може розцінити як зловживання стороною процесуальними правами. Виходячи з наведеного, не підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_1 про визнання дій позивача щодо повторного звернення до нього з цим позовом зловживанням процесуальними правами.
Оцінюючи доводи відповідача про стягнення з нього заборгованості за відсотками без урахування положень ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», колегія суддів зважає на таке. 
22 листопада 2023 року прийнято ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим законом доповнено ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1%. 
Наданий первісним кредитором розрахунок заборгованості свідчить про те, що відсотки за користування позикою нараховувались у період з 11 лютого по 06 березня 2024 року із розрахунку процентної ставки 0,625 % в день, у період з 07 березня по 05 квітня 2024 року – 2,81 % в день, у період з 07 квітня по 23 квітня 2024 року – 2,5 % в день, у період з 24 квітня по 26 травня 2024 року – 1,5 % в день. 
Договір позики № 6918527 укладено 11 лютого 2024 року, тобто після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24 грудня 2023 року), отже, станом на дату укладення договору кредитодавець міг застосовувати максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», лише 1%, тобто, у період з 07 березня по 26 травня 2024 року кредитодавець безпідставно нараховував відповідачу відсотки за користування позикою у розмірі, що перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений наведеною вище нормою закону.
Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі № 201/6750/16 наголосив, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку складений позивачем/відповідачем розрахунок заборгованості та його правильність), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Суд першої інстанції наведені вище законодавчі вимоги щодо встановлення максимального розміру денної процентної ставки врахував та здійснив власний розрахунок заборгованості за відсотками за користування позикою, з яким повністю погоджується апеляційний суд. Урахувавши сплату відповідачем 07 березня 2024 року 2 531,25 грн та 405 грн в рахунок погашення процентів за користування позикою та зважаючи на положення ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», районний суд слушно виснував, що у період з 07 березня по 26 травня 2024 року розмір заборгованості за відсотками за користування позикою становить 11 263,05 грн.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність існування між сторонами кредитних правовідносин та неналежне виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за договором позики від 11 лютого 2024 року, у зв`язку з чим визнав за необхідне частково задовольнити заявлені вимоги та стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 25 668,05 грн. 
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що районним судом правильно визначено наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК ЄАПБ». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуюча Н.В. Шитченко 

Судді Н.В. Висоцька

О.В. Любчик