ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

7 липня 2026 року      м. Чернівці  справа № 727/12735/25
провадження№22-ц/822/900/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б. 
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Черновська А.К.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців від 5 березня 2026 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтовано наступним. 09.02.2022 між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 було укладено договір № 3130023414-610565 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. 
Сума кредиту (загальний розмір) складає 4000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом. Натомість, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав.
Станом на день звернення до суду у ОСОБА_1 виникла заборгованість за наданим кредитом у розмірі 11 924,80 грн., з яких: 4000грн. - заборгованість за сумою кредиту; 7 924,80 грн. - заборгованість за відсотками за користування позикою.
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 924,80 грн., а також 2422,40грн. сплаченого судового збору та 10 000 грн. – витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівців від 5 березня 2026 року позов ТОВ «КОШЕЛЬОК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК заборгованість за кредитним договором № 3130023414- 610565 від 09.02.2022 в розмірі 4004 грн. 80 коп., а також судовий збір та витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2313 грн. 53коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі позивач ТОВ «КОШЕЛЬОК» просить скасувати рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 5 березня 2026 року та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 924,80 грн., з яких: 4000грн. - заборгованість за сумою кредиту; 7 924,80 грн. - заборгованість за відсотками за користування позикою, 4244,40 грн. судового збору, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., 3633,60 грн. судового збору за апеляційну скаргу, 4000грн. витрат на правничу допомогу за апеляційний розгляд. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач зазначає, що висновок суду про неправомірність нарахування процентів за користування кредитом після закінчення лояльного періоду не відповідає обставинам справи, а рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Вказує, що кредитний договір між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 був укладений у відповідності до вимог закону, останній був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору у запропонованій формі.
Зазначає, що у п.3.6 Договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користуванням кредитом є відкладальною обставиною, що в розумінні ст.212 ЦК України, має наслідком продовження строку користування кредитом. Згідно пунктів 3.7 і 3.8 Договору, зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду. З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 процента річних, що становить 2,2 проценти в день від суми кредиту з кожен день користування ним.
Вказує, що сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 102 днів з моменту укладення договору, по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до договору процентів за користування кредитом, а у позивача виникає право отримати виконання обов`язку боржником тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 21.02.2022 по 21.05.2022 року є погодженим сторонами договору.
Зазначає, що відповідач до спливу лояльного періоду у 12 днів не повернув кредит та не сплатив проценти за користування кредитом, тобто відповідач продовжив користування кредитом після закінчення лояльного періоду, що за договором є відкладальною обставиною, внаслідок чого кредит продовжився на 102 дні до 21.05.2022 року, тому нарахування процентів за користування кредитом у цей період відповідає договору та є законним.
Стверджує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення нарахований процентів не врахував, що період користування кредитом було продовжено внаслідок відкладальної обставини та сторони не погоджували два строки кредитування.
Щодо справедливості та розміру нарахований процентів за користування кредитом, позивач зазначає, що на момент укладення договору відповідач не заявляв додаткових вимог до щодо умов договору, погодився з усіма його умовами, в тому числі і з розміром відсоткової ставки та погодився отримати кредит саме на умовах, визначених у договорі, отримав кредит, при цьому не відмовився від договору протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах ст.15 Закону України «Про споживче кредитування».

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
09.02.2022 між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 було укладено договір № 3130023414-610565 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Згідно умов договору кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 4000,00 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором. Пунктом 1.2. договору визначено тип кредиту споживчий кредит.
За п. 1.4.2. Проценти за користування кредитом: 4.80 грн, які нараховуються за ставкою 0.01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Відповідно до п. 1.4.3. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2.20 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0.01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк Лояльного періоду.
ТОВ «КОШЕЛЬОК» взяті на себе зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 4000 грн., шляхом перерахування на банківську картку Позичальника, що підтверджується інформаційною довідкою керуючого ЦВ ПАТ «МТБ Банк» у м. Києві № 09/605-09/40 від 15 вересня 2025 року.
Умовами договору в розділі 2 «Строки в договорі» (п.2.1.) сторонами було обумовлено надання кредиту строком на 12 днів, а також, що встановлений в п.2.1. Договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом (п.2.2.).
У п.3.6., 3.8. Договору розділу 3 «Плата за користування» сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: пункт 3.7. зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; пункт 3.8. з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 (вісімсот три) процента річних, що становить 2,2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Згідно п. 3.9 договору з наступного дня після закінчення лояльного періоду у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 11 924,80 грн., з яких: 4000грн. - заборгованість за сумою кредиту; 7 924,80 грн. - заборгованість за відсотками за користування позикою.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «КОШЕЛЬОК» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання умов укладеного договору від 09 лютого 2022 року № 3130023414-610565 позивачем надано відповідачу кредитні кошти в розмірі 4 000 грн. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі суму 4000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 1 ст.205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені ЗУ «Про електронну комерцію».
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч.3 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч.6 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Так, договір містить повну інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника, крім того, в особистому кабінеті, останній вказав номер банківської карти, на яку кредитор мав перерахувати кошти. 
Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами був укладений договір №3130023414-610565 від 09.02.2022 року в електронному вигляді, підписаний одноразовим ідентифікатором, за яким у відповідача ОСОБА_1 виникла заборгованість, оскільки матеріали справи не містять доказів, що останній належним чином виконав грошові зобов`язання за Договором.
Що стосується заборгованості по тілу кредиту та відсотках за користування таким у періоди з 01.02.2022 року по 23.02.2022 року та з 24.02.2022 року по 24.05.2022 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).
Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Щодо нарахування процентів на підставі ст.625 ЦК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 дійшла наступних висновків.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст.1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст.625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому, компенсаторний характер процентів, передбачених ст.625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.19).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи ч.2 та ч.3 ст.6 і ст.627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в п.22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17.
Умовами договору в розділі 2 «Строки в договорі» (п.2.1.) було обумовлено надання кредиту строком на 23 дні, а також, що встановлений в п.2.1. Договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом (п.2.2.).
В п.3.6. 3.8. Договору розділу 3 «Плата за користування» сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: пункт 3.7. зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; пункт 3.8. з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 (вісімсот три) процента річних, що становить 2,2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що до спливу Лояльного періоду у 12 днів відповідач не виконав свій обов`язок за Договором та не повернув кредит та навіть не сплатив проценти за користування кредитом, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості.
Позивач, нараховуючи заборгованість по процентах після закінчення строку дії договору (12 дні), виходив з іншого строку кредитування (п.3.7 договору) та процентної ставки (п.3.8 договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.
Встановлюючи у п.3.8. Договору підвищений процент саме за користування кредитом після порушення кредитного зобов`язання, сторонами було встановлено підвищене основне зобов`язання зі сплати договірних процентів у силу ст.212 ЦК України, на яку прямо посилається п.3.6. Договору.
Пов`язуючи одночасно підвищений процент за користування кредитом саме з порушенням кредитного зобов`язання, сторони встановили фактично підвищений договірний процент як частину основного зобов`язання за користування кредитними коштами поза строком кредитування, що суперечить зазначеній вище практиці Великої Палати Верховного Суду.
Щодо стягнення з відповідача відсотків, позивач, нараховуючи заборгованість по процентах після закінчення строку дії договору, виходив з іншого строку кредитування (п.3.7 договору) та процентної ставки (п.3.8 договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин. Зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem).
Отже, за наведених обставин, позивач не вправі був нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом на протязі 90 днів у розмірі 2,2 проценти в день від суми кредиту за кожен день користування ним після закінчення лояльного періоду.
Таким чином, суд дійшов висновку про стягненню з відповідача на користь позивача відсотків за період з 09.02.2022 по 20.02.2022, в межах лояльного періоду (12 днів), які згідно розрахунку становлять 4,80 грн.
Як встановлено судом, строк кредитування за договором про споживчий кредит був погоджений сторонами та становив 12 днів. Після того сторони не укладали договір про продовження строку дії договору і не погоджували строк кредитування. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.
За даних обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що сторони погодили строк користування кредитом тривалістю 102 дні (12 днів лояльного періоду та 90 днів продовженого строку) - до 21 травня 2022 року. Продовження строку було обумовлене користуванням кредитом після закінчення лояльного періоду, тому цей строк є погодженим сторонами. Матеріали справи підтверджують, що відповідач не повернув кредит у межах 12-денного лояльного періоду, а отже продовжив користування ним. Це спричинило настання передбаченої договором відкладальної обставини, внаслідок чого строк користування кредитом продовжився до 21 травня 2022 року. Тому нарахування процентів за цей період відповідно до п. 3.8 договору є правомірним.
Апеляційний суд не погоджується з зазначеними аргументами апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Так, згідно п. 3.6 договору, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення лояльного періоду; з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на час закінчення лояльного періоду - 21 травня 2022 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту не виконав.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до стягнення на користь позивача відсотків, нарахованих за межами строку кредитування, що визначений в п. 2.1 договору, оскільки підставою до їх нарахування фактично є неналежне виконання позичальником умов договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 2.1 договору строк, що має наслідком відповідальність, визначену ст. 625 ЦК України, а не право нараховувати відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України.
Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та правовим позиціям Верховного Суду, ґрунтуються на наявних у справі доказах та не спростовуються доводами апеляційної скарги про те, що нараховані відсотки за кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані всі обставини справи, перевірені доводи сторін та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.
Щодо витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції.
У своїй позовній заяві та апеляційні скарзі позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
На підтвердження надання правової допомоги в суді першої інстанції, позивачем надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 12.02.2025 року, додаток до договору про надання правової допомоги від 11.08.2025 року, згідно якого правова допомога надана в суді першої інстанції на загальну суму 10 000 гривень та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН №5506 від 29 травня 2019 року.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заперечував щодо заявлених витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн з підстав того, що такі завищені та непропорційні предмету спору.
Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки судом правильно застосовані норми ст. ст. 137, 141, ЦПК України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 11924, 80 грн. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, перерозподіл судових витрат апеляційним судом, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не здійснюється і вимоги про стягнення з відповідача судового збору та витрат на правничу допомогу, заявлені в апеляційній скарзі, задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» – залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівців від 5 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді І.Б. Перепелюк
І.М. Литвинюк
І.Н. Лисак