Справа № 357/10137/26
Провадження № 2-о/357/239/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

25 серпня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Орєхова О. І. ,
за участі секретаря – Кича М. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за правилами окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особа: Білоцерківська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2026 року, адвокат Стамбуляк Юлія Володимирівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою, заінтересовані особи: Білоцерківська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, обґрунтовуючи наступним.
ОСОБА_5 (надалі - Заявник) являється співвласником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995, виданого виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області.
Однак, у вказаному свідоцтві на право власності на житло невірно зазначено ім`я заявника, а саме зазначено « ОСОБА_6 » замість вірного « ОСОБА_7 ».
Вважає, що помилка у свідоцтві пов`язана з невірним перекладом імені Заявника з російської на українську мову.
Так, з копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , виданого відділом ЗАГС Білоцерківського міськвиконкому 11.04.1989, у якому записи виконані російською мовою, вбачається, що « ОСОБА_8 » народилась « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в «г. Белая Церковь», батьками записані: мати « ОСОБА_3 », батько « ОСОБА_2 ».
З 26 квітня 1989 року по 18 жовтня 2018 року Заявник була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта та витягом з реєстру територіальної громади.
Згідно з розпорядженням голови Ради виконкому від 07 березня 1995 року №1-3-102 громадянину ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 видано свідоцтво на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995, відповідно до якого виконком Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області посвідчує, що квартири АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної власності громадянину ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду.
Квартира АДРЕСА_1 зареєстрована у міжрайонному бюро технічної інвентаризації на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за №10927.
З Довідки КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 24 березня 2026 року за № БЦ 773 вбачається, що станом до 01.01.2013 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на праві спільної власності за: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995 року, виданого виконком Білоцерківської міської Ради.
18 липня 2014 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ».
27 серпня 2014 року Заявник отримала паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , на сторінці 2 якого міститься запис російською мовою - « ОСОБА_1 ».
В кінці березня 2026 року Заявник разом із своїми батьками та сестрою - Заінтересованими особами 2,3 та 4, з метою реєстрації права власності у ДРРП звернулись до відділу державної реєстрації управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, однак у реєстрації права власності Заявнику було усно відмовлено, оскільки правовстановлюючий документ на квартиру виданий на ім`я « ОСОБА_6 », що не відповідає її паспортним даним.
При цьому право власності Заінтересованих осіб 2,3,4 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.
Згідно Експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз від 31 березня 2026 року за № 056/485-а/2, записи українською мовою особового імені ДАРИНА та ОСОБА_13 , запис російською мовою ДАРЬЯ попри розбіжності в орфографічній фіксації у документах, наданих для експертизи, є ідентичними.
22.05.2026 представник заявника звернулась до Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради із запитом про внесення зміни (виправлення) до свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995, виданого виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області на квартиру АДРЕСА_1 , а саме виправити/змінити ім`я з « ОСОБА_14 » на вірне ім`я « ОСОБА_7 », відповідно до паспорта Громадянина України.
26.05.2026 Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради своїм листом за № 01-291128 повідомило, що виправлення імені з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » в свідоцтві на право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 07 березня 1995 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не може бути здійснене, так як для приватизації цієї квартири були подані документи, де вказане ім`я ОСОБА_6 .
Наявність помилки/недоліку в свідоцтві на право власності на житло та певна невідповідність між документом, що посвідчує особу та правовстановлюючим документом, перешкоджає Заявнику у реалізації права власності на майно. Крім того, перешкоджає Заявнику зареєструвати свою власність у відповідному державному реєстрі, оскільки відповідні органи їй відмовляють та рекомендують звернутися з метою вирішення цієї проблеми до суду для встановлення факт належності їй правовстановлюючого документу.
У зв`язку із чим виникає необхідність встановити факт належності Заявнику правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995 року.
Встановлення факту належності Заявнику правовстановлюючого документу має для неї юридичне значення, а організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.
Просила суд встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , правовстановлюючого документу - свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07 березня 1995 року, що видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Судові витрати залишити за заявником ( а. с. 1-5 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2026 ( а. с. 31-32 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду, які отримані суддею 17.06.2026.
За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).
Ухвалою судді від 22 червня 2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особа: Білоцерківська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Постановлено проводити розгляд справи в порядку окремого провадження. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання на 25 серпня 2026 ( а. с. 36 ).
В судове засідання 25.08.2026 учасники справи не з`явились, представників не направили.
Так, 25.08.2026 судом отримано заяву від представника заявника, адвоката Стамбуляк Ю.В., в якій просила задовольнити заяву в повному обсязі та провести розгляд справи за наявними матеріалами без участі заявника та представника заявника ( а. с. 59 ).
Крім того, на адресу суду надійшли заяви від заінтересованих осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , отримані судом 19.08.2026 та зареєстровані за вх. № № 54574, 54576, 54582. В зазначених заявах вказані заінтересовані особи просили розгляд справи здійснювати без їх участі, заявлені ОСОБА_1 вимоги підтримують повністю та просили їх задовольнити. Додали до заяв свої паспортні дані ( а. с. 46-47, 48, 50-51, 52, 54-55, 56 ).
Заінтересована особа Білоцерківська міська рада Київської області свого представника не направили в судово засідання 25.08.2026, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна Довідка про доставку електронного документу, документ у вигляді «Ухвала» від 22.06.2026, яка доставлена 24.06.2026 ( а. с. 40 ).
Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Згідно п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Заяв та клопотань, як і пояснень та заперечень стосовно заяви ОСОБА_1 з боку заінтересованої особи Білоцерківська міська рада на адресу суд не надходило.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
В свою чергу, сторона заявника та заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.
Неявка учасника справи, який належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання і від якого не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не перешкоджає його розгляду.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, у відповідності до вищезазначеної норми, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи.
За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого поряду їх встановлення.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. 
Як вбачається з Витягу з Реєстру територіальної громади ( а. с. 11 ), заявник ОСОБА_1 з 18.10.2018 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Тому, дана справа з урахуванням положень ч. 1 ст. 316 ЦПК України підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області.
Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини.
Так, з копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , виданого відділом ЗАГС Білоцерківського міськвиконкому 11.04.1989 вбачається, що в ньому здійснено записи виконані російською мовою, « ОСОБА_8 » народилась « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в «г. Белая Церковь», батьками записані: мати « ОСОБА_3 », батько « ОСОБА_2 » ( а. с. 13 ).
Встановлено, що з 26 квітня 1989 року по 18 жовтня 2018 року заявник по справі була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта та витягом з реєстру територіальної громади ( а. с. 9, 12 ).
Згідно з розпорядженням голови Ради виконкому від 07 березня 1995 року №1-3-102 громадянину ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 видано свідоцтво на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995, відповідно до якого виконком Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області посвідчує, що квартири АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної власності громадянину ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду ( а. с. 15 ).
Квартира АДРЕСА_1 зареєстрована у міжрайонному бюро технічної інвентаризації на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за №10927.
З Довідки КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 24 березня 2026 року за № БЦ 773 вбачається, що станом до 01.01.2013 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на праві спільної власності за: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995 року, виданого виконком Білоцерківської міської Ради ( а. с. 16 ).
18 липня 2014 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 », про що свідчать наявне в матеріалах справи свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 18.07.2014 ( а. с. 14 ).
27 серпня 2014 року заявник отримала паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , на 2 сторінці якого міститься запис російською мовою - « ОСОБА_1 » ( а. с. 9 ).
Відповідно до повторного свідоцтва про народження, видане Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 31.03.2026, серія НОМЕР_5 , ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 817 ( а. с. 27 ).
Звертаючись до суду з даною заявою, заявником зазначалося, що в кінці березня 2026 року заявник разом із своїми батьками та сестрою - заінтересованими особами у справі, з метою реєстрації права власності у ДРРП звернулись до відділу державної реєстрації управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, однак у реєстрації права власності заявнику було усно відмовлено, оскільки правовстановлюючий документ на квартиру виданий на ім`я « ОСОБА_6 », що не відповідає її паспортним даним. 
При цьому право власності заінтересованих осіб, батьків та сестри, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, про що свідчать відповідні Витяги ( а. с. 23-25 ).
Згідно Експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз від 31 березня 2026 року за № 056/485-а/2, записи українською мовою особового імені ДАРИНА та ОСОБА_13 , запис російською мовою ДАРЬЯ попри розбіжності в орфографічній фіксації у документах, наданих для експертизи, є ідентичними ( а. с. 26 ).
22.05.2026 представник заявника звернулась з адвокатським запитом до Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради про внесення зміни (виправлення) до свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995, виданого виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області на квартиру АДРЕСА_1 , а саме виправити/змінити ім`я з « ОСОБА_14 » на вірне ім`я « ОСОБА_7 », відповідно до паспорта Громадянина України ( а. с. 28 ).
26.05.2026 Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради своїм листом за № 01-291128 повідомило, що виправлення імені з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » в свідоцтві на право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 07 березня 1995 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не може бути здійснене, так як для приватизації цієї квартири були подані документи, де вказане ім`я ОСОБА_6 ( а. с. 29 ).
До вказаної відповіді була додана Довідка про склад сім`ї ( а. с. 30 ).
Звертаючись до суду з даною заявою, сторона заявника посилається на те, що наявність помилки/недоліку в свідоцтві на право власності на житло та певна невідповідність між документом, що посвідчує особу та правовстановлюючим документом, перешкоджає заявнику у реалізації права власності на майно та перешкоджає заявнику зареєструвати свою власність у відповідному державному реєстрі, оскільки відповідні органи їй відмовляють в цьому.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19).
Згідно згаданої вище Постанови, суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.
Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» убачається, при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, в порядку встановленому ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.
Правовстановлюючий документ – документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майна з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством. Це може бути – державний акт на право власності на земельну ділянку, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, трудова книжка, цивільно-правовий договір тощо.
З наявних та досліджених судом матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про народження Серії НОМЕР_2 , виданого відділом ЗАГС Білоцерківського міськвиконкому 11.04.1989, у якому записи виконані російською мовою, « ОСОБА_8 » народилась « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в «г. Белая Церковь», батьками записані: мати « ОСОБА_3 », батько « ОСОБА_2 » та в подальшому при перекладі з російської на українську мову, ім`я заявника в свідоцтві на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.03.1995 вказано як « ОСОБА_6 ».
Інші документи, які були додані заявником до заяви, в яких ім`я останньої вказано як « ОСОБА_7 ». 
Отже, розбіжність в написанні імені заявниці виникла при різному перекладі її ім`я з російської на українську мову.
Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.
Тому, досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, суд достовірно встановив факт належності ОСОБА_11 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 правовстановлюючого документа – свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07 березня 1995 року, що видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідно заявнику для реалізації права власності на майно шляхом державної реєстрації.
З наведених вище обставин, враховуючи, що заявник позбавлений можливості внесення виправлень, оскільки таке звернення до Управління комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради залишилося без задоволення, роз`яснено про неможливість такого виправлення та рекомендовано звернутися до суду, тобто, в інший спосіб заявник позбавлена можливості захистити своє право, тому необхідно дійти висновку про наявність підстав для захисту її прав у судовому порядку.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка дали підстави для висновку, що вимоги заявника знайшли своє підтвердження, тому, з метою захисту її особистих прав, суд встановив факт належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документа – свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07 березня 1995 року, що видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що в свою чергу надасть можливість заявнику у реалізації права власності на майно шляхом державної реєстрації.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючого документу, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 3, 4, 13, 14, 89, ст. 211, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 263-265, 273, 293, 294, 315, 316, 353-355 ЦПК України, п.п.1, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, суд, 

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особа: Білоцерківська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, - задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , правовстановлюючого документу - свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 07 березня 1995 року, що видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Судові витрати віднести за рахунок заявника.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Заінтересована особа: Білоцерківська міська рада ( адреса місцезнаходження: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 15, ЄДРПОУ: 26376300 );

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 );

Заінтересована особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_7 );

Заінтересована особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_8 ).

Повне судове рішення складено 25 серпня 2026 року. 

Суддя | О. І. Орєхов