ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 300/2486/25 пров. № А/857/513/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б., Качмара В.Я.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року (головуючий суддя: Шумей М.В., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу,-

встановив:

ОСОБА_1 , 11.04.2025 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
визнати дії командира військової частини НОМЕР_1 перевищенням службових повноважень щодо безпідставного призначення ОСОБА_1 на нижчу посаду;
визнати протиправним і скасувати наказ командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.02.2025 № 119, яким ОСОБА_1 був призначений на нижчу посаду;
поновити ОСОБА_1 , на посаді заступника командира військової частини з психологічної підтримки персоналу (штатно-посадова категорія - підполковник, тарифний розряд - 38) або за його згодою на іншу, не нижчу ніж попередня посада.
Обґрунтовує позов тим, що в переліку пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України у командування військової частини НОМЕР_2 були відсутні підстави для подачі Плану переміщення на нижчу посаду, а як наслідок відсутні підстави для призначення позивача на нижчу посаду.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року позов задоволено.
Визнано дії командира військової частини НОМЕР_1 перевищенням службових повноважень щодо безпідставного призначення ОСОБА_1 на нижчу посаду.
Визнано протиправним і скасувати наказ командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.02.2025 № 119, яким ОСОБА_1 був призначений на нижчу посаду.
Поновлено ОСОБА_1 , на посаді заступника командира військової частини з психологічної підтримки персоналу (штатно-посадова категорія - підполковник, тарифний розряд - 38) або за його згодою на іншу, не нижчу ніж попередня посада.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт зазначає, що у плані-переміщенні військової частини НОМЕР_2 відсутнє посилання на конкретний підпункт п. 82 Положення, проте цей недолік вочевидь сам по собі не може свідчити про неправомірність включення позивача до плану переміщення. Вважає що у цій ситуації єдиною підставою, з якої суд законно міг би визнати протиправним та скасувати наказ командувача ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про переміщення ОСОБА_1 на нижчу посаду - це встановлення судом що вказане переміщення відбулося внаслідок дискримінаційного чи іншого негативного та/або упередженого відношення до вказаного військовослужбовця. Проте під час судового розгляду таких обставин не встановлено, більше того позивач у позові не обґрунтовує своє переміщення дискримінаційним відношенням до себе зі сторони військового командування.
Позивач, 23.03.2026 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що з 18.02.2023 року по час подання позову позивач, ОСОБА_1 , проходить службу по мобілізації в Збройних Силах України.
Наказом командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 12.03.2024 № 134 ОСОБА_1 призначений на посаду заступника командира військової частини з морально-психологічного забезпечення начальник відділення морального-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_3 . 
У зв`язку із переходом військової частини НОМЕР_2 на нові штати був перепризначений на посаду заступника командира військової частини з психологічної підтримки персоналу начальника відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_2 (штатно-посадова категорія - підполковник, тарифний розряд - 38).
Наказом командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.02.2025 № 119 позивачу доведено 11.02.2025 (на той момент перебував в зоні бойових дій), що йому надається 2 дні на здачу посади і вручено припис щодо вибуття 13.02.2025 з військової частини НОМЕР_2 , яка перебуває в районі проведення бойових дій, та прибуття 15.02.2025 до визначеного підрозділу військової частини НОМЕР_4 , який перебуває у Львівській області. При цьому, ні самого тексту наказу, ні витягу з нього позивачу не надано.
Прибувши до підрозділу, позивачем 16.02.2025 був поданий рапорт щодо направлення його на лікування до Центру мікрохірургії ока Рівненської обласної клінічної лікарні. Попередньо операція була призначена на 23.12.2024, але у зв`язку із залученням військової частини НОМЕР_2 , де позивач на той час проходив службу, командуванням частини було прийнято рішення не відпускати позивача на планову операцію.
Позивачу, 16.02.2025 надано направлення до військового шпиталю у м. Львів на консультацію до окуліста.
Окулістом військового шпиталю м. Львів, 19.02.2025 позивача направлено на оперативне лікування до Центру мікрохірургії ока Рівненської обласної клінічної лікарні, де в той же день позивача поклали в стаціонар. 26.02.2025 у позивача виписано зі стаціонару, після проведеної операції на праве око.
На адресу командира військової частини НОМЕР_1 позивачем 27.02.2025 направлено листа щодо отримання документальних матеріалів, які слугували підставою для призначення позивача на нижчу посаду.
В період з 27.03.2025 по 07.04.2025 позивач знаходився на лікуванні в Центрі мікрохірургії ока Рівненської обласної клінічної лікарні, була проведена операція на ліве око.
На адресу позивача 01.04.2025 надійшла відповідь від тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 з матеріалами, які слугували підставою для призначення його на нижчу посаду. Надано копію плану переміщення, проте самого наказу від 08.02.2025 № 119 позивачу не надано.
Підставою для наказу командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.02.2025 № 119, для призначення позивача на нижчу посаду, слугував План переміщення, підписаний командиром військової частини НОМЕР_2 .
Підставами для включення ОСОБА_1 в План переміщення вказане посилання на пункти 82, 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, що суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно прийнято наказ командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.02.2025 № 119, щодо переведення позивача на нижчу посаду, оскільки відсутні підстави передбачені ч. 3 пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Положення № 1153, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Згідно п. 2 Розділу І Положення № 1153/2008, громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
За призовом громадяни проходять, зокрема, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що спірним у цій справі є правомірність переведення позивача, який проходить військову службу по мобілізації, з посади заступника командира військової частини з психологічної підтримки персоналу начальника відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_2 (штатно-посадова категорія - підполковник, тарифний розряд - 38) на нижчу посаду – заступника командира самохідно-артилерійського дивізіону з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_4 (штатно-посадова категорія - майор, тарифний розряд - 23).
Відповідач покликається на те, що переміщення ОСОБА_1 здійснене в межах чинного законодавства, зокрема на підставі: 
пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, який прямо передбачає можливість призначення військовослужбовців на інші посади у зв`язку з переходом частин на штати воєнного часу або при введенні правового режиму воєнного стану; 
абзацу другого пункту 257 Положення № 1153/2008, який передбачає, що призначення військовослужбовців на рівнозначні або нижчі посади можливе без їх згоди в особливий період, чим і є воєнний стан.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що такі покликання відповідача є безпідставними з огляду на таке.
Так, суд апеляційної інстанції зауважує, що Розділ IV Положення № 1153/2008 визначає призначення на посади та звільнення з посад військовослужбовців.
Пунктом 80 Положення № 1153/2008 передбачено, що граничні строки перебування на посадах офіцерського складу у Збройних Силах України та порядок черговості проходження військової служби на них установлюється Міністерством оборони України.
Міністр оборони України та Головнокомандувач Збройних Сил України у разі службової необхідності можуть приймати рішення про продовження строків перебування осіб офіцерського складу на посадах за згодою військовослужбовців.
Згідно п.п. 3 п. 82 Положення № 1153/2008, призначення військовослужбовців на нижчі посади здійснюється:
у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;
за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей - на підставі висновку атестування;
за віком або сімейними обставинами - на особисте прохання;
у зв`язку з перебуванням із близькими особами у відносинах прямої організаційної та правової залежності - у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;
у порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення - відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України;
у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, що не передбачає такого допуску, - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;
вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з меншим обсягом роботи, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням у разі неможливості виконання ними обов`язків на займаних посадах та за відсутності рівнозначних посад;
за ініціативою військовослужбовця (крім військовослужбовців, які займають посади, за якими передбачені первинні військові звання офіцерського, сержантського і старшинського складу) на нижчу на один ступінь посаду – на підставі рішення посадової особи відповідно до номенклатури посад.
Аналіз наведеної правової норми надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що п.п. 3 п. 82 Положення № 1153/2008 передбачає виключний перелік підстав для призначення військовослужбовців на нижчі посади, який розширеному тлумаченню не підлягає.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що п.п. 3 п. 82 Положення № 1153/2008 не передбачено переведення військовослужбовця на нижчу посаду, яку зазначив відповідач: «у зв`язку з переходом військової частини на штати воєнного часу або при введенні правового режиму воєнного стану», що у свою чергу свідчить про протиправність наказу від 08.02.2025 № 119 та винесення такого командиром військової частини НОМЕР_1 з перевищенням службових повноважень.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач покликається на пункту 257 Положення № 1153/2008, зокрема, що призначення військовослужбовців на рівнозначні або нижчі посади можливе без їх згоди в особливий період, яким і є воєнний стан.
Так, абзацом 2 п. 257 Положення № 1153/2008 передбачено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.
Пунктом 112 цього Положення визначено, що військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає помилковими покликання відповідача на абз. 2 п. 257 Положення № 1153/2008, як підставу для переведення на нижчу посаду позивача. Оскільки, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої на нижчу посаду у випадках, визначених п.п. 3 п. 82 цього Положення, натомість, судом апеляційної інстанції під час розгляду справи не встановлено підстав визначених пунктом 82 Положення для переведення позивача на нижчу посаду. Також, відсутні відомості, що позивачем вчинено правопорушення та призначено покарання у виді службового обмеження.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно прийнято наказ командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.02.2025 № 119, щодо переведення позивача на нижчу посаду, оскільки підстави передбачені ч. 3 пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України відсутні.
Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, а тому судові витрати на користь позивача стягненню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2026 року у справі № 300/2486/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя | | О. М. Гінда
судді | | О. Б. Заверуха
| | В. Я. Качмар