провадження № 2/294/15/26
справа № 294/1781/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року        м. Чуднів 

Чуднівський районний суд Житомирської області в складі головуючого - судді Білери І.В., за участі:
- секретаря судового засідання Івашкевич В.П.,
- позивача ОСОБА_1 ,
- представника позивача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),
- відповідачки ОСОБА_3 ,
- представника третьої особи - Омельченко Т.М.,
- третьої особи - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чуднів ивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору, Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_4 , про припинення стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:
24.10.2025 до Чуднівського районного суду Житомирської області надійшов позов ОСОБА_1 , в якому він, з урахуванням заяви про зміну підстави позову, просить припинити стягнення аліментів з нього на користь відповідачки на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023 (справа №294/602/22), починаючи з 14.02.2025, стягнувши судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 600 грн.
Позов мотивовано тим, що рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023 у справі №294/602/22 з позивача на користь ОСОБА_5 ухвалено стягувати аліменти на утримання повнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) ОСОБА_1 щомісяця, починаючи з 23.06.2022 і до закінчення повного курсу навчання, тобто до 30.06.2023, а у разі продовження навчання – до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з тим, наразі син ОСОБА_4 здобув повну вищу освіту за спеціальністю «Правоохоронна діяльність», припинив навчання 14.02.2025, має постійну роботу, працює за фахом, який здобув, навчаючись в Національній академії внутрішніх справ за спеціальністю «Правоохоронна діяльність», проживає окремо від своєї матері ОСОБА_5 . Тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача, які присуджено рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023 у справі №294/602/22. Кім того, працевлаштування та постійний дохід сина є істотною обставиною для припинення стягнення на його утримання аліментів.
09.02.2026 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка зазначила, що ОСОБА_1 помилково ототожнює факт працевлаштування та заочної форми навчання ОСОБА_4 з відсутністю потреби в матеріальній допомозі, сам по собі дохід повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, не є безумовною підставою для припинення аліментних зобов`язань, позивач не надав доказів того, що дохід сина є достатнім для повного забезпечення його основних потреб, пов`язаних з навчанням, проживанням, лікуванням, не довів зміну власного матеріального стану або втрату можливості сплачувати аліменти, що відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 “Про застосування судами окремих положень норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів” є обов`язковою умовою для припинення аліментних зобов`язань. Крім того, відразу після ухвалення 26.04.2023 Чуднівським районним судом Житомирської області рішення про стягнення на її користь аліментів на утримання сина 10.05.2023 Південноукраїнським міським судом Миколаївської області ухвалено рішення (без участі сторін) у справі №486/546/23 та 486/547/23 про стягнення аліментів з позивача ОСОБА_1 на утримання його батька та матері в розмірі по 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 06.04.2023 і довічно. У зв`язку з цим, тим же Південноукраїнським міським судом Миколаївської області 06.03.2024 змінено розмір аліментів, що стягувались на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, з 1/4 до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), що далі оскаржувалось у Миколаївському апеляційному суді та змінено на кожного з батьків розмір стягнення аліментів з 1/4 до 1/12 частин всіх видів заробітку (доходу) позивача. Вказане свідчить про свідоме уникнення позивача від належного утримання сина ОСОБА_4 . Вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є похідною від основної позовної вимоги та не підлягає задоволенню у разі відмови в позові, а також не підтверджена доказами їх розумності та співмірності відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України.
16.02.2026 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача вказала, що обставини, на основі яких були призначені аліменти на утримання ОСОБА_4 , який продовжує навчання, на підставі ст. 199 СК України на сьогодні змінились, а деякі втратили актуальність. ОСОБА_4 розпочав навчання за ступенем «Бакалавр» за спеціальністю «Правоохоронна діяльність» 11.09.2020 і вчився до 30.06.2023. В подальшому, з вересня 2023 року він продовжив навчання за ступенем вищої освіти «Магістр» за спеціальністю «Правоохоронна діяльність». Згідно з наказом НАВС від 14.02.2025 за № 198 ОСОБА_4 був відрахований з числа здобувачів у зв`язку із завершенням навчання. Отже, здобувши повну вищу освіту в Національній академії внутрішніх справ ОСОБА_4 завершив навчання 14.02.2025, а тому підстава для нарахування аліментів за рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023 відпала. Наразі син працює в Державній регуляторній службі України на посаді головного спеціаліста відділу правової роботи Управління правового забезпечення, має стабільний дохід. Незважаючи на це ДВС продовжує стягувати з позивача аліменти на утримання ОСОБА_4 , підставою для чого послужила інформація ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 став студентом першого курсу інституту заочного та дистанційного навчання Національної академії внутрішніх справ за спеціальністю «Психологія» з 15.09.2025. Отримання другої вищої освіти для повторного здобуття за ступенем «Магістр» не є обов`язковим і може бути отримано особою за бажанням удосконалюватись професійно чи бути викликане потребою посилити конкурентноспроможність на ринку праці. Крім того, підписавши договори про здобуття другої вищої освіти, ОСОБА_4 як повнолітня дієздатна особа взяв на себе зобов`язання щодо оплати вартості навчання. В наданих договорах не міститься умов, що обов`язок оплати навчання повністю або частково покладається на законних представників ОСОБА_4 . Для визначення підстав сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина сторін, який здобуває другу вищу освіту, має бути поданий інший позов, який необхідно обґрунтувати доказами того, що існує реальна, а не надумана потреба у матеріальній допомозі у зв`язку із цим навчанням. Також при подачі у 2025 році декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2024 рік ОСОБА_4 вказав адресу місця фактичного проживання та реєстрації в селі Бейзимівка Житомирського району Житомирської області. При цьому у своїй декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за лютий 2025 року, відповідач ОСОБА_5 вказувала адресу фактичного місця проживання у м. Києві, а адресу реєстрації в с. Бейзимівка Житомирського району Житомирської області. Зважаючи на те, що відомості з вищевказаних декларацій є офіційною інформацією, Позивач робить висновок, що повнолітній син ОСОБА_4 фактично проживає у с.Бейзимівка Житомирської області і не проживає разом з матір`ю в м. Києві, а тому обставина спільного проживання відповідачки з сином теж є сумнівною.
23.02.2026 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідачка вказала, що ані Сімейний кодекс України, ані інші норми законодавства не містять обмежень щодо форми навчання (денна, заочна тощо), кількості здобутих освітніх рівнів, зміни спеціальності, здобуття другої вищої освіти. Верховний Суд неодноразово зазначав, що сам по собі факт досягнення повноліття та навіть отримання попереднього диплома не припиняє автоматично обов`язку батьків утримувати дитину, якщо вона продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги. Визначальним є саме факт продовження навчання, наявність потреби у матеріальному забезпеченні, а не оцінка доцільності обраної освітньої траєкторії. Син ОСОБА_6 у 2023 році вступив та проходив навчання для здобуття ступеня вищої освіти магістра за спеціальністю “Правоохоронна діяльність” у Національній академії внутрішніх справ (далі НАВС) на умовах договору № ІД23-21МПД з фізичними та юридичними особами, термін навчання з 11.09.2023 до 28.05.2025, згідно з довідкою НАВС, наданою до Миколаївського апеляційного суду. Відповідно, за останній 4 семестр мною було сплачено суму 15 750,00 грн. у повному обсязі вартості навчання ОСОБА_4 за семестр, згідно з умовами вищезазначеного договору. Після закінчення навчання, син ОСОБА_6 виявив бажання розвиватися і та продовжити навчання за напрямом “психологія”, що в подальшому надасть йому спеціальні знання та переваги для професійної ефективності. При цьому, грошове забезпечення військовослужбовця у 2023 році становило 884126 грн; у 2024 році - 929814 грн, що свідчить про позитивну динаміку фінансового становища позивача. Крім того, позивач декларує 24.04.2024 придбання автомобіля марки «CHEVROLET VOLT», 2016 року випуску, вартістю 350 000 грн., в період “фінансового навантаження”, як він стверджував. Наявність у позивача стабільного або зростаючого доходу виключає можливість звільнення його від обов`язку утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.
Ухвалою суду від 28.11.2025 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судовий розгляд на 13.01.2026.
Ухвалою суду від 13.01.2026 задоволено клопотання позивача про витребування доказів, розгляд справи відкладено на 02.03.2026.
Розгляд справи 02.03.2026 відкладено на 16.04.2026 у зв`язку з клопотанням відповідачки.
Ухвалами суду від 16.04.2026 поновлено строки на подання заяви про зміну позовних вимог та витребування доказів, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, витребувано додаткові докази за клопотаннями сторін, залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Другий відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (після перейменування - Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України) та ОСОБА_4 , розгляд справи відкладено на 19.05.2026.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, наголосив, що закінчення сином навчання у лютому 2025 року офіційно підтверджено наказом Національної академії внутрішніх справ №198 від 14.02.2025, потім ніякого навчання не було, лише з вересня 2025 року син вирішив здобувати другу вищу освіту заочно, при цьому працевлаштований, має стабільну заробітну плату, а тому не бачить потреби в коштах сина саме на навчання. Усі свої обов`язки щодо сплати аліментів сину виконував вчасно, заборгованості не має, а тому просить суд задовільнити його заяву у повному обсязі.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Бруцька Т.А. просила суд задовольнити вимоги позивача з урахуванням уточненої позовної заяви, прийнятої до розгляду судом, додатково вказала, що рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023 про стягнення з позивача аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 усіх видів його доходів стосувалось саме навчання у Національній академії внутрішніх справ за спеціальністю «Правознавство», в подальшому, постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.04.2024 розмір аліментів на утримання повнолітнього ОСОБА_4 зменшено з 1/4 до 1/6. Вказаною постановою суду також встановлено, що після закінчення навчання ОСОБА_4 за ступенем «Бакалавр» останній продовжив навчання за ступенем «Магістр» за спеціальністю «Правоохоронна діяльність». Після відрахування ОСОБА_4 з числа здобувачів ступеня вищої освіти наказом НАВС № 198 від 14.02.2025 останній вважається таким, який завершив навчання. Таким чином, курс навчання, для якого аліменти присуджено з позивача Чуднівським районним судом, закінчився 14.02.2025. У подальшому, 12.09.2025 ОСОБА_4 був зарахований студентом інституту заочного та дистанційного навчання за спеціальністю С4 «Психологія». На момент вступу ОСОБА_4 за заочною формою навчання останній був працевлаштований, мав стабільний дохід, а також згідно поданих декларацій, досліджених в судовому засіданні, разом з матір`ю не проживав, а тому обставина потреби у матеріальному забезпеченні ОСОБА_4 саме у зв`язку з навчанням ставиться позивачем під сумнів. Укладені договори про навчання, укладені між НАВС та ОСОБА_4 , свідчать про те, що останній свідомо зробив вибір навчатись з урахуванням власних доходів. Таким чином, обставини, за яких з позивача присуджено стягнення аліментів, змінились, а тому рішення суду про їх стягнення виконано в повному обсязі. Отримання другої вищої освіти не є продовженням навчання, для цілей якого ухвалено рішення Чуднівського районного суду, а тому не можна продовжувати стягувати аліменти з позивача саме на підставі цього рішення. У цьому випадку відповідачка мала б подати до суду інший позов з обґрунтуванням нових підстав для стягнення аліментів на повнолітню дитину у зв`язку з навчанням. Також висловилась з запереченнями проти задоволення клопотання відповідачки про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки у судовому засіданні встановлено наявність спору між сторонами з приводу припинення стягнення аліментів з лютого 2025 року, а виконавче провадження про їх стягнення до цього часу не закрито. Просила залишити без розгляду клопотання відповідачки про постановлення окремої ухвали. 
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечила, додатково пояснила, що на сьогодні з позивача стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_6 за рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023, в якому не сказано конкретно, на якому факультеті останній навчається, та чітко визначено, що у разі продовження навчання аліменти стягуються до досягнення дитиною 23 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вступ ОСОБА_6 у вересні 2025 року на спеціальність «Психологія» свідчить про продовження ним навчання у тому ж навчальному закладі. Наголосила, що у період стягнення з позивача аліментів його батьки одномоментно подали до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області позови до ОСОБА_1 про стягнення з нього аліментів на їх утримання, переслідуючи фактично мету штучно зменшити аліменти на утримання сина ОСОБА_6 . У подальшому, в один день Южноукраїнським міським судом Миколаївської області позови обох батьків було задоволено та стягнуто на їх утримання 1/4 частину усіх доходів позивача кожному, внаслідок чого постановою Миколаївського апеляційного суду було зменшено стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_6 з 1/4 до 1/6 частини. Рішеннями судів Миколаївської області також було встановлено проблеми зі здоров`ям сина ОСОБА_6 , що мало значення при вирішенні тієї справи. На сьогодні позивач, отримавши виконавчий лист в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області, фактично не звернув його до виконання, а тому у виконавчому провадженні так і мало залишитись стягнення аліментів з позивача в розмірі 1/4, які стягуються за рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області. Однак, державним виконавцем самовільно змінено розмір стягуваних аліментів на ОСОБА_6 з 1/4 до 1/6 частини усіх доходів позивача, а тому просила суд також винести окрему ухвалу щодо дій державного виконавця з цього приводу. Також зазначила, що фактично навчання ОСОБА_6 за спеціальністю «Правознавство», яке мало закінчитись у травні 2025 року, було скорочено у зв`язку з безпековою ситуацією у м. Києві до лютого 2025 року. Внаслідок цього вона добросовісно повідомила про факт закінчення навчання сином державному виконавцю. Однак, син виявив бажання продовжити навчання за спеціальністю «Психологія», в чому вона його підтримала, оскільки вказане покращувало його шанси на отримання роботи, а також повідомила про вказаний факт державного виконавця, у зв`язку з чим стягнення аліментів було продовжено, однак за розміром 1/6 частини доходів позивача. Виконавче провадження на сьогодні не закінчено, так як фактично державний виконавець чекає рішення суду про те, чи є період між лютим та вереснем 2025 року, коли тривав вступ Дениса за спеціальністю «Психологія», періодом, за який необхідно стягувати аліменти. На сьогодні син працює, однак його дохід не перевищує доходу позивача, а доводи представника відповідача не свідчать про те, що він не потребує у зв`язку з навчанням матеріальної допомоги, оскільки навчання потребує постійних витрат. Місце проживання її та сина збігається, а декларація не є документом, який підтверджує місце проживання особи. Крім того, факт спільного їх проживання встановлений судами Миколаївської області, а тому не підлягає доведенню. Вважала необґрунтованими також вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу. 
У судовому засіданні ОСОБА_4 просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки йому виповнилось 23 років та на даний час аліменти у зв`язку із вказаним фактом не стягуються. Просив суд ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення з урахуванням встановлених обставин.
У судовому засіданні представник виконавчої служби – Омельченко Т.М. зазначила, що на сьогодні у них перебуває виконавче провадження про стягнення аліментів з позивача на утримання ОСОБА_4 , яке не закрито. Відповідно до постанови Миколаївського апеляційного суду аліменти стягуються у розмірі 1/6 частини усіх доходів боржника. Виконавче провадження перебуває на виконанні, оскільки не вирішеним є питання про те, чи є канікулярним періодом закінчення навчання ОСОБА_4 у лютому 2025 року за спеціальністю "Правоохоронна діяльність" до вступу останнього у вересні 2025 року на навчання за спеціальністю "Психологія". Просила відмовити в задоволенні клопотань відповідача та третьої особи про закриття провадження та постановлення окремої ухвали.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши та надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки та третіх осіб, надані в судовому засіданні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісяця, починаючи з 23.06.2022 і до закінчення повного курсу навчання, тобто до 30.06.2023, а у разі продовження навчання - до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
27.07.2023 на виконання вказаного рішення старшим державним виконавцем Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №72366716 за виконавчим листом Чуднівського районного суду Житомирської області №294/602/22 від 03.07.2023.
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.05.2023 у справі №486/547/23 задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 06.04.2023 і довічно.
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.05.2023 у справі №486/546/23 задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 06.04.2023 і довічно.
09.08.2023 старшим державним виконавцем Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №72448225 на підставі виконавчого листа Южноукраїнського міського суду Миколаївської області №486/547/23.
09.08.2023 старшим державним виконавцем Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження №72448100 на підставі виконавчого листа Южноукраїнського міського суду Миколаївської області №486/546/23.
Рішенням Южноураїнського міського суду Миколаївської області від 06.03.2024 у справі №486/1569/23 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зменшено розмір аліментів, який стягується з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, ОСОБА_4 , на підставі рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023 до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, зменшено розмір аліментів, який стягується з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , до 1/12 частин усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на кожного.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.04.2024 у справі №486/1569/23 частково задоволено апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , рішення Южноураїнського міського суду Миколаївської області від 06.03.2024 скасовано в частині розгляду позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів на утримання ОСОБА_4 та в частині розподілу судового збору, зменшено розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, які стягувалися за рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2023, з 1/4 до 1/6 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили.
Вимогою старшого державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №48511/4 від 07.08.2024 ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України зобов`язано внести зміни до постанови про звернення стягнення на доходи боржника №72366716 від 15.08.2023, а саме: проводити утримання з 01.08.2024 в розмірі 33,32%, з яких 16,67% на користь ОСОБА_5 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , а 16,65% - на погашення заборгованості за виконавчим провадженням.
Згідно наказу ректора Національної академії внутрішніх справ МВС України №198 від 14.02.2025 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присуджено ступінь вищої освіти магістра за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність» (денна форма навчання) та відраховано у зв`язку із завершенням навчання з числа здобувачів ступеня вищої освіти.
Наказом ректора Національної академії внутрішніх справ МВС України №1242 від 12.09.2025 ОСОБА_4 зараховано з 15.09.2025 студентом інститут заочного та дистанційного навчання першого року навчання, за кошти фізичних та/або юридичних осіб, для здобуття ступеня вищої освіти магістра за спеціальністю С4 «Психологія», заочна форма.
Згідно договору №25-83КМП по навчання у закладі вищої освіти від 28.08.2025, укладеного між НАВС та ОСОБА_4 , підготовка останнього здійснюється за заочною формою здобуття освіти за освітньою програмою С4 «Психологія» для здобуття ступеня вищої освіти «Магістр» за рахунок коштів фізичних та/або юридичних осіб.
Відповідно до договору №25-83КМП від 12.09.2025, який є невід`ємним додатком до переднього договору від 28.08.2025, загальна вартість платної освітньої послуги складає 63 000 грн, з яких: за 2025 – 2026 роки – 42 000 грн, за 2026 – 2027 роки – 21 000 грн.
З наданої відповідачем платіжної інструкції від 22.09.2025 вбачається, що відповідачкою здійснено оплату за навчання в академії за 1 семестр, сума якої склала 21 000 грн.
Відповідно до відомостей з Реєстру застрахованих осіб про загальний дохід ОСОБА_1 , наданих ГУ ПФУ в Миколаївській області, нарахований дохід позивача склав: з квітня 2024 року по грудень 2024 року – 710 611, 88 грн, за 2025 рік – 865 328 грн 53 коп, з січня 2026 року по березень 2026 року – 160 698, 81 грн.
Судом також досліджено декларації про доходи ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
Щорічні декларації про доходи позивача за 2023 — 2025 роки свідчать про його стабільний дохід, який складає, в середньому, від 800 000 до 900 000 грн за звітний рік.
Як вбачається з щорічних декларацій ОСОБА_4 за 2024 - 2025 роки, останній працевлаштований в Державній регуляторній службі України, місце знаходження якої у м. Києві, доходи ОСОБА_4 склали: у 2024 році — відсутні; у 2025 році - 335 967 грн в рік або 27 997 грн в місяць.
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 21.04.2026 за ОСОБА_1 заборгованість відсутня.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.
Статтею 198 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту.
Частиною 3 статті 3 Закону України «Про освіту» передбачено, що право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної, фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих.
Період навчання - це будь-яка частина освітньої програми з вищої освіти, оцінена і документально підтверджена, яка, не становлячи повного курсу навчання за програмою, є істотним здобутком знань чи навичок (Порядок визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти, затверджений наказом Міністерства освіти і науки України № 504 від 05.05.2015).
Після успішного завершення навчання за освітньою програмою здобувачі освіти (крім вихованців дошкільних закладів освіти) отримують відповідний документ про освіту (частина перша статті 40 Закону України «Про освіту»).
Підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень (частина перша статті 5 Закону України «Про вищу освіту»).
Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва (частина друга статті 5 Закону України «Про вищу освіту»).
Частиною 1 статті 44 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що прийом на навчання до закладів вищої освіти здійснюється на конкурсній основі відповідно до Умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти, затверджених центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. 
З аналізу викладених правових норм у своїй сукупності випливає, що стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, які необхідні для підтримання життєдіяльності такої дитини, оскільки на період навчання вона об`єктивно потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які, в свою чергу, зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Іншими словами, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей на період їх навчання кореспондується з потребою останніх в матеріальній допомозі у зв`язку з таким навчанням, що складає єдиний механізм забезпечення реалізації кожною особою права на освіту, що узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.
Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що обов`язок батьків утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття, не залежить від форми такого навчання, рівня здобуття освіти, спеціальності, навчального закладу, тощо.
Таким чином, зарахування 12.09.2025 ОСОБА_4 до Національної академії внутрішніх справ для здобуття другої вищої освіти за спеціальністю С4 «Психологія» за заочною формою навчання після завершення 14.02.2025 навчання у цьому ж закладі за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність» за денною формою навчання, на переконання суду, є продовженням навчання ОСОБА_4 у розумінні статті 199 СК України.
При цьому, суд враховує, що як вступ (перехід) на наступний освітній рівень навчання за однією спеціальністю, так і вступ (перехід) до цього ж чи іншого навчального закладу з метою здобуття другої вищої освіти за іншою спеціальністю пов`язані із певними часовими періодами, протягом яких не відбувається безпосередньо освітній процес, однак триває організація системи освіти, зокрема вступна кампанія (визначеність із напрямком навчання, подача документів, здача іспитів, проходження співбесід, видання наказу про зарахування до навчального закладу тощо).
Процедура вступної кампанії, що триває певний період часу, є об`єктивною, нормативно врегульованою, її тривалість не залежить від волі особи, яка здобуває освіту.
Тож період, який триває після закінчення навчання за однією спеціальністю до вступу за іншою спеціальністю у межах двадцятитрьохрічного віку повнолітньої дитини, яка продовжує навчатись, суд вважає таким, в межах якого повнолітня дитина має право на утримання, що узгоджується із вимогами статті 53 Конституції України, статей 1, 3, 10 Закону України «Про освіту», частини другої статті 199 СК України та є справедливим.
Суд при цьому враховує, що положення частини другої статті 199 СК України не передбачають зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, або звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням нею навчання в період канікул чи вступної кампанії, переходу на навчання за іншою спеціальністю. Правило частини другої статті 199 СК України виключно охоплює випадки припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення навчання як такого.
Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що факт здобуття ОСОБА_4 повної вищої освіти за спеціальністю «Правоохоронна діяльність» та відрахування його 14.02.2025 із навчального закладу у зв`язку із цим, за умови подальшого зарахування 12.09.2025 студентом інституту заочного та дистанційного навчання за спеціальністю «Психологія» у цьому ж навчальному закладі, не свідчить про припинення навчання в розумінні статті 199 СК України та, відповідно, саме по собі не є підставою для припинення права на утримання (аліменти). 
З рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2026 вбачається, що аліменти на утримання ОСОБА_4 присуджено, починаючи з 23.06.2022 і до закінчення повного курсу навчання, тобто до 30.06.2023, а у разі продовження навчання — до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років.
Таким чином, вказаним рішенням суду передбачено стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 у випадку продовження ним навчання до досягнення двадцятитрьохрічного віку, факт якого відбувся після зарахування останнього 12.09.2025 студентом інституту заочного та дистанційного навчання Національної академії внутрішніх справ.
Тому суд вважає непереконливими твердження представника позивача про те, що рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.04.2026 стосується виключно стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 на період навчання у Національній академії внутрішніх справ за спеціальністю «Правоохоронна діяльність».
Разом з тим, на відміну від утримання неповнолітніх дітей, яке є безумовним, право на аліменти після 18 років виникає не автоматично, а лише за дотримання сукупності чітко визначених законом умов: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Отже, хоча форма навчання (денна, заочна, вечірня) та отримання повнолітньою дитиною самостійного доходу не має вирішального значення для стягнення аліментів, але впливає на оцінку потреби повнолітньої дитини у матеріальній допомозі. Така потреба має бути обґрунтована, тобто дитина не може повністю себе забезпечити.
Як з`ясовано з матеріалів справи, ОСОБА_4 продовжує навчатись за заочною формою навчання у місті Києві, має офіційну роботу у Державній регуляторній службі України, яка також знаходиться у місті Києві, а отже очевидним є той факт, що ОСОБА_4 фактично проживає у місті Києві, що ним та відповідачкою підтверджено у судовому засіданні.
Зважаючи на те, що нерухомості у місті Києві у власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не має, що підтверджується відомостями їх декларацій про їх доходи, суд приймає як достовірні показання останніх про необхідність орендувати житло у місті Києві.
З декларації про доходи ОСОБА_4 за 2025 рік вбачається, що останній отримав за звітний період дохід в розмірі 335 967 грн, який щомісячно складає суму 27 997 грн.
З укладених договорів про навчання у закладі вищої освіти №25-83КМП від 28.08.2025 та №25-83КМП від 12.09.2025 вбачається, що загальна вартість навчання ОСОБА_4 складає 63 000 грн, з яких: за 2025 – 2026 роки – 42 000 грн, за 2026 – 2027 роки – 21 000 грн., або 7 000 грн щомісячно.
З платіжної інструкції від 22.09.2025 вбачається, що оплату за навчання ОСОБА_4 здійснює саме відповідачка — мати ОСОБА_4 , що свідчить про продовження здійснення фактичного утримання дитини на період навчання відповідачкою.
З рішення Миколаївського апеляційного суду від 10.04.2024 у справі №486/1569/23 також вбачається, що ОСОБА_4 знаходиться на «Д» обліку в лікаря невролога та офтальмолога у зв`язку із захворюванням на остеохондроз, спондилоартроз попереково — крижового відділу хребта, протрузію м/х дисків та міопічний астигматизм очей, що свідчить про потребу ОСОБА_4 у періодичному медичному супроводі.
З декларації про доходи ОСОБА_5 за 2025 рік, яка наявна у відкритому доступі в мережі Інтернет, з`ясовано, що остання отримала офіційний дохід за звітний період в сумі 436 259 грн або 36 354, 92 грн щомісячно.
Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що сукупний щомісячний дохід ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_5 у розмірі 64 352 грн у місті Києві, за обставин необхідності орендувати житло та сплачувати за навчання, є таким, що не у повній мірі забезпечує життєві потреби сина позивача, пов`язані, у тому числі, з придбанням підручників, харчуванням, проїздом до навчального закладу тощо.
Водночас з декларації про доходи позивача ОСОБА_1 за аналогічний період 2025 року вбачається, що його дохід склав 868 845 грн або 72 403, 75 грн щомісячно, який майже на 8 тис. грн перевищує сукупний місячний дохід ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
При цьому, як вбачається з довідки автоматизованої системи виконавчого провадження (а.с. 148), виконавчі провадження №72448100 та №72448225, за якими з позивача стягувались аліменти на утримання його батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , відповідно, є завершеними.
Отже, суд дійшов висновку, що позивач є працездатною здоровою особою, яка має стабільний офіційний дохід, на утриманні якого, окрім його повнолітнього сина ОСОБА_4 , який продовжує навчання, інших осіб не перебуває, а отже він спроможний надалі сплачувати аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання.
При цьому, суд звертає увагу, що аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства».
За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Верховний Суд у своїй постанові від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц зазначив, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача; пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Отже, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту зміни обставин, які слугували підставою для стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 та необхідність захисту його порушених прав шляхом припинення примусового стягнення аліментів.
З огляду на викладене та враховуючи, передусім, інтереси повнолітньої дитини сторін, яка продовжує навчання, суд не вбачає достатніх підстав для звільнення позивача від сплати аліментів, а отже позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання заявленого клопотання третьою особою про закриття провадження у справі за відсутності предмету спору, суд не вбачає для цього підстав, оскільки позивачем заявлено вимогу про припинення стягнення з нього аліментів, починаючи з 14.02.2025, у той час коли ОСОБА_4 досяг двадцятитрьохрічного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, предмет спору у цій справі стосується періоду з 14.02.2025 до досягнення сином сторін двадцятитрьохрічного віку.
В судовому засіданні відповідачкою також заявлено клопотання щодо постановлення окремої ухвали та направлення її на адресу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (частина перша статті 262 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (частина перша статті 262 ЦПК України). Отже, постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2018 у справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».
Як вбачається з клопотання ОСОБА_5 про постановлення окремої ухвали, державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України порушено вимоги закону під час проведення виконавчих дій у межах виконавчого провадження №72366716. 
Зважаючи на те, що у вказаній справі в якості доказів не досліджувались матеріали виконавчого провадження №72366716, а також те, що обставини, викладені у клопотанні, не були предметом розгляду цієї справи, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, а тому клопотання про постановлення такої слід залишити без розгляду.
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на правничу допомогу, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги відмову у позові, судові витрати належить залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 76-81, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору, Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_4 , про припинення стягнення аліментів - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Ірина БІЛЕРА