ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

18 серпня 2026 року | м. Ужгород | № 260/207/26
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинець Д.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центральної військово-лікарської комісії (вул. Госпітальна, буд. 16, м. Київ, 01133, код ЄДРПОУ 08356179) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – позивач) в особі представника адвоката – Пересоляка Олександра Сергійовича (далі – представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центральної військово-лікарської комісії (далі – відповідач), яким просить:
1) визнати протиправним та скасувати рішення Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, оформлене витягом з протоколу засідання від 19 вересня 2025 року № 2025-0919-1222-2108-7, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 20.06.2025 року, щодо визначення причинного зв`язку захворювань у вигляді: «Слабоконсолідований багатоуламковий перелом с/3 діафізу лівої стегнової кістки з наявністю кісткового дефекту та вогнища остеомієліту середньої третини лівої стегнової кістки, консолідованого перелому лівої в великогомілкової кістки з наявністю 1БС, стійкої згинально-розгинальної контрактури лівого кульшового та колінного суглобів при значному порушенні функції. Післятравматична дисциркуляторна енцефалопатія І СТ., з церебрастенічним, астено-невротичним синдромами помірно вираженими. Хронічна вертеброгенна цервікалгія, ремісія»;
2) зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Збройних Сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 20.06.2025 року щодо визначення причинного зв`язку захворювання у вигляді: «Слабоконсолідований багатоуламковий перелом с/3 діафізу лівої стегнової кістки з наявністю кісткового дефекту та вогнища остеомієліту середньої третини лівої стегнової кістки, консолідованого перелому лівої в великогомілкової кістки з наявністю 1БС, стійкої згинально-розгинальної контрактури лівого кульшового та колінного суглобів при значному порушенні функції. Післятравматична дисциркуляторна енцефалопатія І СТ., церебрастенічним, астено-невротичним синдромами помірно вираженими. Хронічна вертеброгенна цервікалгія, ремісія» з дотриманням вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 року, та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у мотивувальній частині рішення;
3) судовий збір покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу та у періоди з 24.04.2022 по 06.05.2022, з 18.08.2022 по 20.09.2022 та з 04.10.2022 по 15.01.2023 безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. 15.06.2022 року за результатами медичного огляду його було визнано обмежено придатним до військової служби у зв`язку з хронічним остеомієлітом лівої стегнової кістки. Водночас, 13.07.2023 року військово-лікарською комісією його визнано непридатним до військової служби у зв`язку з істотним погіршенням стану здоров`я. Позивач не погоджується з висновком ВЛК про те, що зазначені захворювання не пов`язані з проходженням військової служби, та вважає, що їх погіршення відбулося під час безпосередньої участі у заходах із захисту Батьківщини. У зв`язку з цим 20.06.2025 року він звернувся до Центральної військово-лікарської комісії зі скаргою на визначення причинного зв`язку захворювань, однак рішенням від 19.09.2025 року у її задоволенні відмовлено. Позивач вважає такі висновки необґрунтованими та просить встановити причинний зв`язок його захворювань із захистом Батьківщини.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
29 липня 2026 року відповідачем, через систему «Електронний суд», подано до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що скаргу ОСОБА_1 на постанову ВЛК військової частини НОМЕР_2 від 13.07.2023 № 1277 щодо причинного зв`язку захворювання було розглянуто штатною ВЛК ЦВЛК ЗС України разом із поданими медичними та військово-обліковими документами. За результатами розгляду встановлено, що позивач був призваний на військову службу 10.03.2022, брав участь у бойових діях у періоди з 18.08.2022 по 20.09.2022 та з 04.10.2022 по 15.01.2023, однак захворювання у вигляді хронічного остеомієліту лівого стегна виникло до призову на військову службу.
Відповідач наголошує, що ще 28.02.2020 року позивач отримав тяжку політравму внаслідок ДТП, у тому числі переломи лівої стегнової та великогомілкової кісток, після чого проходив тривале лікування. У січні-лютому 2022 року, тобто до призову на військову службу, у нього було діагностовано хронічний післятравматичний остеомієліт лівого стегна. У зв`язку з цим ЦВЛК ЗС України дійшла висновку, що відсутні документальні підтвердження того, що початок захворювання припав на період участі позивача у бойових діях або що саме участь у бойових діях призвела до непридатності до військової служби.
Також відповідач посилається на положення наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402, зазначаючи, що при визначенні причинного зв`язку захворювань ВЛК повинна виходити з документально підтверджених обставин та відповідних медичних документів. На думку ЦВЛК, у даному випадку наявні підстави для постанови «Захворювання, НІ, не пов`язане з проходженням військової служби», оскільки захворювання виникло до призову, а військова служба не вплинула на його розвиток таким чином, щоб воно досягло ступеня непридатності саме в період участі у бойових діях. Відтак постанову ВЛК військової частини НОМЕР_2 від 13.07.2023 №1277 відповідач вважає обґрунтованою, а підстав для її скасування чи прийняття іншої постанови – відсутніми.
Крім того, ЦВЛК ЗС України зазначає, що встановлення причинного зв`язку захворювань та вибір відповідного формулювання постанови належать до компетенції військово-лікарських комісій та здійснюються в межах їх дискреційних повноважень. Посилаючись, зокрема, на практику Верховного Суду, відповідач наголошує, що суд не може підміняти ВЛК та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які потребують спеціальних медичних знань. З огляду на викладене ЦВЛК вважає, що діяла в межах наданих законом повноважень та у встановленому порядку, а тому просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації та безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України. Згідно з відмітками у військовому квитку серії НОМЕР_3 та довідкою про безпосередню участь від 15.01.2023 року № 303, позивач брав участь у відповідних заходах у періоди з 24.04.2022 по 06.05.2022, з 18.08.2022 по 20.09.2022 та з 04.10.2022 по 15.01.2023. За твердженням позивача, саме під час виконання військових обов`язків та перебування в районах бойових дій, в умовах значних фізичних навантажень, відбулося погіршення стану його здоров`я, зокрема посилився больовий синдром та порушення функції лівої нижньої кінцівки, що підтверджується наявними медичними документами.
15 червня 2022 року військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_4 позивачу проведено медичний огляд, за результатами якого, на підставі статей 61, 6 графи II Розкладу хвороб, його визнано обмежено придатним до військової служби. Зокрема, у позивача було встановлено хронічний осередково-секвестральний остеомієліт лівої стегнової кістки з помірним порушенням функції лівої нижньої кінцівки. Відповідно до довідки ВЛК від 15.06.2022 року № 355/969, у позивача також були зафіксовані наслідки перенесеної травми лівої нижньої кінцівки, зокрема переломи лівої стегнової та великогомілкової кісток, які лікувалися оперативно, а також інші захворювання. Таким чином, на зазначений момент позивач був визнаний придатним до проходження військової служби з обмеженнями, незважаючи на наявність захворювання опорно-рухового апарату.
13 липня 2023 року військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_2 позивачу проведено повторний медичний огляд з метою визначення ступеня його придатності до військової служби. За результатами огляду видано свідоцтво про хворобу № 1277, відповідно до якого позивача, на підставі статті 61-а графи II Розкладу хвороб, визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. При цьому встановлено діагноз у вигляді наслідків перенесеної політравми з наявністю слабоконсолідованого багатоуламкового перелому середньої третини діафізу лівої стегнової кістки, кісткового дефекту та вогнища остеомієліту, консолідованого перелому лівої великогомілкової кістки, стійкої згинально-розгинальної контрактури лівого кульшового та колінного суглобів при значному порушенні їх функції. Водночас ВЛК встановила, що зазначені захворювання не пов`язані з проходженням військової служби та захистом Батьківщини.
Позивач не погоджується саме з висновком ВЛК щодо причинного зв`язку його захворювань, оскільки вважає, що під час проходження військової служби та безпосередньої участі у бойових діях стан його здоров`я істотно погіршився. На його думку, це підтверджується тим, що 15.06.2022 року він був визнаний обмежено придатним до військової служби з помірним порушенням функції лівої нижньої кінцівки, тоді як 13.07.2023 року, після періоду проходження військової служби та участі у заходах із захисту України, його вже визнано непридатним до військової служби у зв`язку зі значним порушенням функції. Позивач вважає, що така зміна ступеня придатності свідчить про істотне погіршення та загострення наявних захворювань у період проходження військової служби.
20 червня 2025 року, не погоджуючись із постановою ВЛК військової частини НОМЕР_2 щодо причинного зв`язку захворювань, позивач звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України (далі - ЦВЛК) зі скаргою, у якій просив переглянути зазначену постанову та пов`язати встановлені йому захворювання із захистом Батьківщини. Позивач посилався, зокрема, на факт його безпосередньої участі у бойових діях, зміну ступеня придатності до військової служби, а також на медичні документи, які, на його думку, підтверджують погіршення стану здоров`я під час проходження військової служби.
Разом із тим, згідно з витягом із протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії ЦВЛК від 19.09.2025 року № 2025-0919-1222-2108-7, у задоволенні скарги позивача відмовлено. ЦВЛК фактично погодилася з постановою ВЛК військової частини НОМЕР_2 та не встановила підстав для зміни причинного зв`язку захворювань. 
Позивач, вважаючи таке рішення необґрунтованим, оскільки, на його переконання, ВЛК та ЦВЛК не врахували у сукупності факт його безпосередньої участі у бойових діях, наявність на момент проходження служби лише помірного порушення функції лівої нижньої кінцівки, подальше істотне погіршення стану здоров`я та зміну ступеня придатності з обмежено придатного на непридатного до військової служби, звернувся до суду із цим позовом.
Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 65 Конституції України визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан. На час розгляду судом цієї адміністративної справи воєнний стан в Україні триває.
Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.92 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі за текстом - Закон №2232-XII).
Частинами першою, другою, четвертою-шостою статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини десятої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402).
Відповідно до п.1.1 розд.І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Згідно з п.1.2 розд.І Положення №402 військово-лікарська експертиза - це медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; працівників допоміжного флоту Військово-морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України).
Пунктом 2.1 розд.І Положення №402 передбачено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі- ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Відповідно до п.2.2 розд. І Положення №402 штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать:
- Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК);
- ВЛК регіону.
Штатні ВЛК комплектуються лікарями із клінічною підготовкою за однією з лікарських спеціальностей (терапія, хірургія, неврологія, психіатрія, оториноларингологія, офтальмологія, організація охорони здоров`я тощо), з досвідом роботи у військових частинах та закладах охорони здоров`я (установах).
Залучати особовий склад штатних ВЛК для вирішення питань та завдань, не пов`язаних із військово-лікарською експертизою, забороняється.
Пунктом 2.3 розд.І Положення №402 визначено, що ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України (п.п 2.3.1.).
Начальник ЦВЛК безпосередньо підпорядковується командувачу Медичних сил Збройних Сил України. Усі штатні ВЛК Збройних Сил України безпосередньо підпорядковуються начальнику ЦВЛК (п.п.2.3.2. п. 2.3 розд.І Положення №402).
На ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також, зокрема, розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи (абз.8 п.п.2.3.3 п.2.3 розд.І Положення №402).
2.3.4. ЦВЛК має право, зокрема:
-оглядати військовослужбовців та інших осіб, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення;
- витребувати документи в частині, що характеризують обставини отримання захворювання, поранення, травми, каліцтва, необхідні для прийняття постанови про їх причинний зв`язок, а саме:
- виписки (витяги) з матеріалів службового (спеціального) розслідування, матеріалів дізнання, досудового розслідування, а також витяги з наказів, актів;
- особові та пенсійні справи, медичні документи (у разі витребування оригіналів зазначених документів вони повертаються за належністю після складання протоколу);
- архівні довідки, характеристики та інші документи, необхідні для прийняття постанови (у разі надання копій зазначених вище документів копії підшиваються до складеного протоколу та передаються до архіву зі строком зберігання 50 років);
- розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України (п.п.2.3.4. п.2.3 розд.І Положення №402).
Постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку (п.п.2.3.5 п.2.3 розд.І Положення №402).
Главою 3 розд.І Положення №402 врегульовано порядок подання та розгляду звернень штатними ВЛК, якою відповідно до п.2.2 розд. І Положення №402, є Центральна військово-лікарська комісія.
Так, пунктами 3.1-3.4 розд.І передбачено, що вимоги до звернення військовослужбовців та інших осіб, указаних у пункті 1.2 глави 1 розділу I цього Положення, їх права, порядок та строки розгляду пропозицій, заяв та скарг, а також обов`язки штатних ВЛК щодо розгляду звернень регулюються Законом України «Про звернення громадян», Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року №735, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 23 січня 2017 року за №94/29962.
Скарги до штатних ВЛК подаються в строк, визначений Законом України «Про звернення громадян».
Скарги на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних ВЛК подаються до штатних ВЛК згідно з адміністративно-територіальними зонами відповідальності, наведеними у додатку 2 до наказу Міністерства оборони України від 16 листопада 2016 року №608 «Про затвердження адміністративно-територіальних зон відповідальності закладів охорони здоров`я Збройних Сил України за організацію медичного забезпечення».
Скарги на дії (бездіяльність) чи постанови ВЛК районних (міських) ТЦК та СП подаються за підпорядкованістю до ВЛК міських ТЦК та СП, районних ТЦК та СП, обласних ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим.
Дії (бездіяльність), рішення, постанови, прийняті ВЛК обласних (Київського міського, ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим, оскаржуються в штатних ВЛК.
Дії (бездіяльність), рішення, прийняті за результатами розгляду звернень ВЛК регіону, оскаржуються в ЦВЛК.
У разі визнання штатною ВЛК заяви чи скарги щодо перегляду (скасування) постанови ВЛК обґрунтованою, ВЛК штатної ВЛК переглядає оскаржувану постанову ВЛК або приймає рішення про направлення на повторний (контрольний) медичний огляд.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення врегульовано положеннями Закону України «Про звернення громадян» (далі Закон №393/96-ВР).
Стаття 3 Закону №393/96-ВР визначає, що скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Відповідно до ст. 19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Пунктами 3-4 розд.І Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 28.12.2016 №735 (далі Інструкція №735), визначено, що розгляд пропозицій (зауважень), заяв (клопотань), скарг і особистий прийом громадян є важливою ділянкою роботи органів військового управління, військових частин, дієвим засобом отримання інформації про недоліки в роботі цих органів, однією з форм зміцнення і розширення зв`язків з широкими верствами населення, участі в управлінні державними справами громадян України.
У роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян потрібно забезпечувати кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень громадян з метою оперативного розв`язання порушених у них питань, задоволення законних вимог заявників, поновлення порушених конституційних прав та запобігання надалі таким порушенням.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що орган, до якого направлена скарга, зобов`язаний об`єктивно і вчасно її розглянути, перевірити викладені в ній факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечити його виконання, а також повідомити громадянина про наслідки розгляду такої заяви.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , згідно протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії Центральної військово - лікарської комісії Збройних Сил України від 19 вересня 2025 року №2025-0919-1222-2108-7 відмовлено у задоволенні його скарги.
При цьому, проаналізувавши зміст протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії ЦВЛК від 19 вересня 2025 року №2025-0919-1222-2108-7, суд зазначає, що дане рішення ґрунтується переважно на тому, що захворювання позивача було діагностовано до призову його на військову службу, тоді як обставини подальшого погіршення стану його здоров`я під час проходження військової служби та безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, належним чином не досліджено та не отримали належної оцінки. Зокрема, зі змісту протоколу вбачається, що ЦВЛК встановила факт проходження позивачем військової служби, його безпосередньої участі у бойових діях у періоди з 18.08.2022 по 20.09.2022 та з 04.10.2022 по 15.01.2023, неодноразового лікування з приводу захворювання лівої нижньої кінцівки, а також зміни ступеня придатності позивача до військової служби - від обмежено придатного за результатами огляду 15.06.2022 до непридатного до військової служби за результатами огляду 13.07.2023.
Водночас, роблячи висновок про відсутність підстав для встановлення причинного зв`язку захворювання із захистом Батьківщини, ЦВЛК фактично обмежилася констатацією того, що діагноз остеомієліту був встановлений ще до призову позивача на військову службу, та зазначенням про відсутність документів, які б, на думку комісії, підтверджували, що саме участь у бойових діях призвела до непридатності позивача до військової служби. При цьому з протоколу не вбачається, що комісією було надано належну оцінку обставинам динаміки перебігу захворювання позивача, його загостренням у період проходження військової служби, характеру та інтенсивності навантажень під час безпосередньої участі у заходах із забезпечення оборони України, а також тому, що станом на 15.06.2022 року позивача було визнано обмежено придатним, тоді як 13.07.2023 року - непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Отже, сам по собі факт виникнення захворювання до призову позивача на військову службу не може автоматично свідчити про відсутність підстав для застосування положень підпункту «д» пункту 21.5 глави 21 розділу II Положення №402, оскільки наведена норма прямо передбачає можливість встановлення причинного зв`язку із захистом Батьківщини також у випадку, коли захворювання виникло до безпосередньої участі у відповідних заходах, але в зазначені періоди служби досягло такого розвитку, що призвело до непридатності до військової служби. 
Таким чином, суд доходить висновку, що висновок ЦВЛК про відсутність підстав для зміни причинного зв`язку захворювання позивача не ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для його прийняття, оскільки у протоколі не наведено належного обґрунтування щодо того, з яких саме підстав комісія відкинула можливість істотного погіршення стану здоров`я позивача під час проходження військової служби та його безпосередньої участі у заходах із забезпечення оборони України.
Тобто, Центральна ВЛК Збройних Сил України не виконала вимоги Закону України «Про звернення громадян» в частині об`єктивної і всебічної перевірки викладених у скарзі обставин незгоди з причинним зв`язком захворювань.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначені способи захисту порушених прав, свобод та інтересів, та зазначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.4 та п.10 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Дискреційні повноваження - це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким. З огляду на положення статті 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, питання визначення наявності або відсутності певного діагнозу у позивача та його придатності (непридатності) до військової служби за результатами медичного обстеження є дискреційними повноваженнями ВЛК, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу.
Водночас, розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішень ВЛК, суд вправі перевірити їх законність в межах дотримання процедури прийняття таких.
Отже, для належного захисту прав позивача суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним рішення Центральної військової-лікарської комісії ЗСУ, яке оформлене витягом з протоколу засідання від 19 вересня 2025 року №2025-0919-1222-2108-7 у перегляді причинно-наслідкового зв`язку захворювань військовослужбовця ОСОБА_1 за результатами проходження Військово-лікарської комісії, викладеної у свідоцтві про хворобу №1277 від 13.07.2022 та зобов`язання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 20.06.2025 року, з урахуванням висновків суду у даній справі.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, які викладені у постанові від 16.04.2025 по справі №160/31586/23.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Принципами адміністративної процедури є добросовісність і розсудливість (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року №2073-IX).
Стаття 10 Закону України «Про адміністративну процедуру» пояснює добросовісність і розсудливість в адміністративній процедурі. Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними.
Принципу добросовісності («bona fides») корелюють доктрина римського права «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки, інша назва принцип «естопель») ґрунтується ще на римських максимах - «no№concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), «nemo auditur propriam turpitudinem allegans» (ніхто не може посилатися на власну ганебність або провину, щоб отримати перевагу в суді або в правових питаннях тобто заборони отримувати вигоду від власного неправомірної поведінки). В основі зазначених доктрин знаходиться принцип добросовісності.
Поведінка, яка суперечить добросовісності, «легітимним очікуванням», «належному урядуванню» та «правовій визначеності» не може бути правомірною, як і всі рішення пов`язані із нею.
Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland),заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 90, 139, 243, 246, 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центральної військово-лікарської комісії (вул. Госпітальна, буд. 16, м. Київ, 01133, код ЄДРПОУ 08356179) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – задовольнити.
2. Визнати протиправним рішення Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України, яке оформлене витягом з протоколу засідання від 19 вересня 2025 року №2025-0919-1222-2108-7 у перегляді причинно-наслідкового зв`язку захворювань військовослужбовця ОСОБА_1 за результатами проходження Військово-лікарської комісії, викладеної у свідоцтві про хворобу №1277 від 13.07.2022.
3. Зобов`язати Центральну військово-лікарської комісію Збройних Сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 20.06.2025 року, з урахуванням висновків суду у даній справі .
4. Стягнути з Центральної військово-лікарської комісії (вул. Госпітальна, буд. 16, м. Київ, 01133, код ЄДРПОУ 08356179) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя | Д.В. Іванчулинець