ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/9795/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуй О. О.,
за участю секретаря судового засідання Долгополової Ю. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу 
Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
на рішення Господарського суду міста Києва 
у складі судді Кирилюк Т.Ю
від 02.12.2025
та на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Алданової С.О., Євсікова О.О., Корсака В.А. 
від 18.05.2026
у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-реконструкція"
про стягнення коштів 
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-реконструкція"
до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
про стягнення коштів,
за участю представників:
від позивача: Комісар С.П., Ларькін М.М.,
від відповідача: Галич Є.А., Воробцов Р.С., Пономаренко В.М.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» про стягнення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, 1 137 356 624,48 грн, у тому числі 886 388 390,08 грн основного боргу, 120 493 543,17 грн пені, 28 005 749,06 грн 3% річних та 102 468 942,17 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором №5 від 01.06.2017.
Товариством з обмеженою відповідальністю Євро-реконструкція (позивач за зустрічним позовом) сформовано у системі "Електронний суд" зустрічну позовну заяву про стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»(відповідач за зустрічним позовом) 858 339 727,38 грн, у тому числі 669 541 155,32 грн компенсації нормативних втрат, 20 959 747,36 грн нарахованих 3% річних, 82 410 984,96 грн інфляційних втрат та 85 427 839,74 грн збитків за понаднормативні втрати.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
01.06.2017 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» укладено договір №5 про надання послуг з транспортування теплової енергії, за умовами якого позивач (за первісним позовом) зобов`язався транспортувати теплову енергію, яка виробляється відповідачем (за первісним позовом) і постачається споживачам зони його теплопостачання. В свою чергу відповідач (за первісним позовом) зобов`язався оплачувати надані йому послуги у порядку та на умовах, визначених договором (пункт 1.1 договору).
За своєю правовою природою укладений сторонами у справі договір №5 від 01.06.2017 є господарським договором про надання послуг із транспортування споживачам виробленої відповідачем (за первісним позовом) енергії тепловими мережами, які знаходяться у господарському віданні позивача (за первісним позовом).
За визначенням статті 1 Закону України «Про теплопостачання» транспортування теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з передачею теплової енергії (теплоносія) за допомогою мереж на підставі договору. Теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію. Теплотранспортуюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який здійснює транспортування теплової енергії. Теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
Відповідно, сторони цього судового провадження є ліцензованими суб`єктами сфери діяльності з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії споживачам. При цьому, позивач (за первісним позовом) є теплотранспортуючою організацією, а відповідач (за первісним позовом) теплогенеруючою та теплопостачальною організацією. 
За приписами частини першої статті 632 Цивільного кодексу України ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Тариф на транспортування теплової енергії відповідно до статей 15 та 20 Закону України «Про теплопостачання», статті 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» є державною регульованою ціною та є обов`язковою для застосування учасниками правовідносин з надання послуг із транспортування теплової енергії.
Тарифи на транспортування та/або постачання теплової енергії визначаються органом місцевого самоврядування відповідно до вимог Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 01.06.2011 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги».
Пунктом 4.1. договору №5 від 01.06.2017 сторони погодили, що тариф на транспортування теплової енергії за 1 Гкал встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).
Згідно з пунктом 4.5 договору №5 від 01.06.2017 відповідач (за первісним позовом) зобов`язався до 15 числа місяця наступного за місяцем, в якому здійснювалося транспортування теплової енергії, сплачувати позивачу 30% від вартості місячного транспортування теплової енергії, який визначається на підставі прогнозного обсягу теплової енергії, передбаченого пунктом 1.2 договору. Остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги з транспортування теплової енергії відповідач здійснює протягом 10 календарних днів із моменту підписання сторонами акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.
За умовою частини третьої пункту 4.5 договору №5 від 01.06.2017 у випадку не підписання акту з причин наявності заперечень остаточний розрахунок здійснюється не пізніше 26 числа наступного за звітним місяця.
Відповідно до умов пункту 4.7 договору №5 від 01.06.2017 місячний обсяг теплової енергії, що транспортується тепловими мережами позивача (за первісним позовом) є фактичним корисним відпуском теплової енергії, обсяг якої встановлюється згідно з пунктом 1 (код рядка 005) форми № 2-НКП-тепло (місячна).
Пунктом 5.1 договору №5 від 01.06.2017 визначено прямий обов`язок відповідача за зустрічним позовом відшкодувати позивачу за зустрічним позовом збитки, які виникли внаслідок неналежного виконання обов`язків з транспортування енергоносія.
Пунктом 5.3 укладеного сторонами у справі договору №5 від 01.06.2017 встановлено, що відповідач (за первісним позовом) у разі невиконання своїх грошових зобов`язань повинен сплатити позивачу (за первісним позовом) пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
Додатковою угодою № 1 від 01.06.2018 до договору №5 від 01.06.2017 сторони, у тому числі, погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.05.2019 включно, а в частині розрахунків - до повного виконання. Якщо протягом 30 днів до терміну закінчення цього Договору жодна із сторін не попередить письмово іншу сторону про намір його розірвати, Договір вважається автоматично продовженим на тих же умовах на кожний наступний календарний рік.
Матеріали справи не містять доказів направлення учасниками договору повідомлень про розірвання договору №5 від 01.06.2017, відповідно, на час розгляду справи договір є чинним та обов`язковим для його учасників.
Додатковою угодою №2 від 29.07.2020, з урахуванням протоколу розбіжностей, сторони доповнили Договір №5 пунктом 3.2.10, яким погодили, що у випадках, прямо передбачених чинними законами України, здійснювати відшкодування витрат позивача за зустрічним позовом, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах відповідача за зустрічним позовом. Таке відшкодування здійснюється в порядку та на умовах, письмово погоджених сторонами у відповідному договорі. Витрати позивача за зустрічним позовом, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що втрачається у внутрішньобудинкових мережах, мережах споживачів та інших мережах, що не знаходяться у власності відповідача за зустрічним позовом, у будь-якому випадку відшкодуванню не підлягають.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд міста Києва рішенням від 02.12.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026, у справі № 910/9795/25 позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» про стягнення 1 137 356 624,48 грн задовольнив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 886 388 390,08 грн основного боргу, 27 982 790,03 грн 3% річних, 102 468 942,17 грн інфляційних втрат, 120 362 864,54 грн пені та 847 725,47 грн витрат зі сплати судового збору. В іншій частині відмовив.
Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнив повністю. Стягнув з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» 669 541 155,32 грн компенсації втрат теплової енергії для покриття нормативних витрат при її транспортуванні, 85 427 839,74 грн збитків, 20 959 747,36 грн 3% річних, 82 410 984,96 грн інфляційних втрат та 847 840,00 грн витрат зі сплати судового збору.
За висновками судів попередніх інстанцій, грошове зобов`язання відповідача (за первісним позовом) з оплати наданих позивачем (за первісним позовом) послуг транспортування є підтвердженим належними доказами та не заперечувалось відповідачем (за первісним позовом). 
Укладеним сторонами у справі договором №5 від 01.06.2017 не обумовлено виконання зобов`язання з оплати транспортування теплової енергії після чи з одночасною сплатою вартості втраченої при транспортуванні енергії.
Відповідно, правове регулювання статті 538 Цивільного кодексу України не може застосовуватись до відносин сторін в частині оплати вартості транспортування.
За таких обставин судом відхиллено твердження відповідача (за первісним позовом) про наявність у нього права зупинити виконання свого грошового зобов`язання.
Тому, підлягає задоволенню вимога КП «Київтеплоенерго» про стягнення з Товариства 886 388 390,08 грн вартості наданих йому послуг з транспортування теплової енергії. Також судом на підставі статті 625 ЦК України та п. 5.3 договору № 5 від 01.06.2017, стягнуто з Товариства на користь КП «Київтеплоенерго» 3% річних - 27 982 790,03 грн, інфляційних втрат 102 468 942,17 грн та пені - 120 493 543,17 грн.
Також суди попередніх інстанцій зазначили, що встановленою є наявність у позивача за зустрічним позовом права отримати відшкодування вартості втраченої при транспортуванні теплової енергії. 
Теплова енергія, що подається позивачем за зустрічним позовом до мережі трубопроводів відповідача за зустрічним позовом має визначені вартісні показники. Позивач за зустрічним позовом витрачає на вироблення кожної Гкал енергії власні грошові кошти.
Втрата частини теплової енергії без сумніву є прямими збитками позивача за зустрічним позовом, оскільки саме він є виробником цієї теплової енергії і витрачає на її виготовлення певні матеріальні ресурси, які мають грошову вартість.
Матеріалами справи поза розумним сумнівом підтверджується факт ухилення відповідача за зустрічним позовом від врегулювання питання та від відшкодування вартості втраченої у його мережах теплової енергії.
Юридичний обов`язок відповідача за зустрічним позовом утримувати у належному технічному стані передане йому майно територіальної громади міста Києва не є похідним обов`язком від обов`язку позивача за зустрічним позовом оплачувати надані йому послуги.
Позивачем за зустрічним позовом доведено у межах цього судового розгляду складеними та підписаними відповідачем за зустрічним позовом доказами факт наявності суттєвої втрати теплової енергії при її транспортуванні.
Оскільки саме відповідач за зустрічним позовом є суб`єктом транспортування теплової енергії відповідно до умов договору №5 від 01.06.2017, саме відповідач за зустрічним позовом є відповідальним за відшкодування вартості таких втрат.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справ
Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (позивач за первісним позовом) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2026 у справі №910/9795/25, у якій просило їх скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову повністю.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287, пунктів 1, 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України.
Скаржником вказано, з врахуванням поданих ним доповнень до касаційної скарги, що у подібних правовідносинах зі стягнення з теплотранспортуючої організації (Підприємства) вартості теплової енергії виробництва теплогенеруючої і теплопостачальної організації (Товариства), яка була втрачена у теплових мережах відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування у сукупності таких норм права:
- ст.ст. 15, 16 ЦК України (щодо можливості судового захисту лише порушеного права);
- п. 39, 40 Порядку № 869, пп. 9 п. 3.2 глави 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами, затверджених постановою НКРЕКП від 22.03.2017 № 308 (Ліцензійні умови з транспортування) [щодо здійснення компенсації витрат на покриття втрат теплової енергії саме згідно з умовами договору та саме за рахунок отриманої оплати за тарифом на транспортування, який включає у себе витрати на покриття втрат теплової енергії];
- ст. 538 ЦК України (щодо особливостей зустрічного виконання зобов`язання);
- ч. 4 ст. 612, ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України, ч. 3 ст. 220 ГК України (у редакції, що діяла під час спірного періоду) (щодо правових наслідків прострочення кредитора);
- ч. 1- 3 ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України (щодо свободи договору);
- ч. 1 ст. 629 ЦК України (щодо обов`язковості договору);
- п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України (щодо справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства);
- п. 18, абз. 5 пп. 3 та абз. 10 пп. 4 п. 21 Порядку № 869 (щодо включення витрат на ремонт основних засобів, задіяних у процесі транспортування теплової енергії, до тарифів на транспортування теплової енергії);
- ст.ст. 22, ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України, ст.ст. 224- 226 ГК України (у редакції, що діяла під час спірного періоду) (щодо загальних умов відшкодування збитків);
- п. 1, 2, 15, 16 Порядку № 869, п. 1, 2, пп. 4 п. 3 розділу II Порядку розгляду органами місцевого самоврядування розрахунків тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, а також розрахунків тарифів на комунальні послуги, поданих для їх встановлення, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.09.2018 № 239 (Порядок № 239) (щодо річних планів ліцензованої діяльності саме Підприємства як належного джерела інформації щодо запланованих обсягів розрахункових (нормативних) втрат теплової енергії);
- ст.ст. 73- 80, 86 ГПК України (щодо основних положень про докази і доказування);
- ст.ст. 236- 238, 282 ГПК України (щодо вимог до законності та обґрунтованості судового рішення);
- ч. 11 ст. 238 ГПК України (щодо обов`язку суду у разі задоволення первісного і зустрічного позовів провести зустрічне зарахування стягнутих сум і стягнути різницю між ними зі сторони, з якої за судовим рішенням стягнуто більшу суму);
- п 188.1 ст. 188 ПК України (щодо незаконності оподаткування збитків податком на додану вартість).
Пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник обґрунтовує неправильним застосуванням судами норм:
- ст.ст. 79, 86, 236 ГПК України, без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 924/195/22, від 12.09.2023 у справі № 910/9894/22, від 31.10.2023 у справі № 922/606/23, від 20.02.2024 у справі № 905/644/22, від 09.04.2024 у справі № 2-2328/11, від 16.09.2025 у справі № 910/3353/24, від 12.05.2026 у справі № 922/3157/25, від 27.05.2026 у справі № 910/6703/25 згідно з якими: «Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарськи суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми заборгованості та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості та інших нарахувань».
- норм ч. 5 ст. 254 та ст. 530 ЦК України, в частині визначення початку перебігу періоду прострочення виконання зобов`язання, без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.03.2025 у справі № 905/821/24 (пункти 41- 44), від 30.09.2025 у справі № 927/1431/23 (пункти 34- 45), відповідно до яких «правило, передбачене частиною п`ятою статті 254 ЦК України стосується строку, тоді як умовами укладеного сторонами договору був визначений саме термін виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих йому послуг, оскільки відповідна оплата мала бути здійснена ним до певного числа розрахункового місяця чи певного числа місяця наступного за розрахунковим», а по-друге, «правила цієї статті не поширюються на договірні правовідносини сторін, коли ними у свободі договору (стаття 627 ЦК) досягнуто домовленості про призначення кінцевої календарної дати виконання зобов`язання за договором, з огляду на норми частини першої статті 530 ЦК України, яка визначає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); статті 629 ЦК, відповідно до якої договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також принцип належного виконання зобов`язань, який полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці».
Необхідність застосування судами попередніх інстанцій вищенаведених правових висновків Верховного Суду при вирішенні даної справи узгоджується з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду сформованою у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 та Верховного Суду постанови від 16.12.2020 у справі № 916/2475/19 (п. 4.20), від 24.06.2021 у справі № 916/3581/19 (абз. 23 п. 7.2), від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20 (п. 59), від 30.06.2021 у справі № 916/1914/20 (п. 59), від 14.09.2021 у справі № 910/17077/19, від 14.09.2021 у справі № 922/3742/20 та ін.) щодо врахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, відповідно до якої суди зобов`язані при вирішенні справи враховувати правові висновки Верховного Суду за змістовним критерієм незалежно від характеру спору та суті спірних правовідносин, предмету та підстав позову, фактичних обставин конкретної справи, у разі якщо такі правові висновки мають загальний (універсальний) характер і стосуються усіх суб`єктів відповідних правовідносин. Правовим висновком Верховного Суду, викладеним у п. 8.63 постанови від 11.11.2021 у справі № 904/6468/20, за яким наявність аналогічних правових висновків у різних постановах Верховного Суду свідчить про наявність загального за своїм змістом висновку суду касаційної інстанції щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який відповідно підлягає врахуванню судами при вирішенні справ.
Підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України у сукупності з пунктами 1, 3 частини 3 статті 310 ГПК України обґрунтовано тим, що здійснений Товариством розрахунок зустрічних позовних вимог є необґрунтованим. Суди попередніх інстанцій не дослідили додатки 12, 14, 15, 16, 45 до зустрічного позову, додатки 1-6, 8- 11 до відзиву на зустрічний позов і необґрунтовано відхилили клопотання (заяву) зустрічного відповідача про встановлення обставини необґрунтованості здійсненого зустрічним позивачем розрахунку зустрічних позовних вимог та незаконного включення обсягів втрат теплової енергії у теплових мережах, які не належать підприємству, до обсягу втрат теплової енергії, компенсацію на покриття яких неправомірно стягнуто з Підприємства, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідач за зустрічним позовом у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Позивач за зустрічним позовом у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції визначив пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій прийняли оскаржені рішення без дотримання норм матеріального і процесуального права та без повного і всебічного з`ясування обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення даної справи і прийняття у ній законного та обґрунтованого рішення.
Скаржник наголошує, що всі позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій не врахували відсутність порушеного права, за захистом якого Товариство звернулося до суду (п.2.1.1. касаційної скарги). Судами попередніх інстанцій не встановлено всього складу цивільного правопорушення для стягнення понаднормативних втрат теплової енергії (збитків), а Товариством, що накопичило кількамільярдну заборгованість перед Підприємством за надані Товариству послуги за Договором - не надано доказів вини Підприємства у неналежному утриманні теплових мереж (як тих, що належать Підприємству, так і тих, що йому не належать) у зоні теплопостачання Товариства (п. 2.1.2. касаційної скарги). Суди попередніх інстанцій неправомірно стягнули з Підприємства компенсацію витрат на покриття втрат у теплових мережах, які не належать Підприємству, за які Підприємство відповідальності не несе (пункт 2.1.3. касаційної скарги). Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на необґрунтованість розрахунку позовних вимог за зустрічним позовом (пункт 2.1.4 касаційної скарги).
Однак, як вбачається з оскаржених судових рішень, оцінюючи підставність заявленого зустрічного позову, суди попередніх інстанцій встановили, що у п. 3.2.10. Договору в редакції додаткової угоди № 2 від 29.07.2020 сторонами погоджено, що: «У випадках, прямо передбачених чинними законами України, здійснювати відшкодування витрат Товариства, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах Підприємства. Таке відшкодування здійснюється в порядку та на умовах, письмово погоджених сторонами у відповідному договорі. Витрати Товариства, пов`язані з виробництвом теплової енергії, що витрачається у внутрішньобудинкових мережах, мережах споживачів та інших мережах, що не знаходяться у власності Підприємства, у будь-якому випадку відшкодуванню не підлягають».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі № 910/1756/21 встановлено, що на виконання вимог пункту 40 порядку № 869, сторонами внесено зміни до існуючого договору стосовно компенсації втрат теплової енергії при транспортуванні, а отже наявні підстави вважати, що між сторонами наявний договір про компенсацію втрат теплової енергії під час транспортування.
Крім того, пунктом 5.1 договору № 5 в первісній редакції визначено прямий обов`язок відповідача за зустрічним позовом відшкодувати позивачу за зустрічним позовом збитки, які виникли внаслідок неналежного виконання обов`язків з транспортування енергоносія.
Позивачем в межах цього судового розгляду доведено складеними та підписаними відповідачем за зустрічним позовом доказами факт наявності суттєвої втрати теплової енергії при її транспортуванні відповідачем за первісним позовом.
Отже, судами встановлено наявність у позивача за зустрічним позовом права отримати відшкодування вартості втраченої при транспортуванні теплової енергії.
Стверджуючи про можливу наявність втрат теплової енергії після її передачі відповідачу за зустрічним позовом для її подальшого транспортування з вини третіх осіб саме відповідач за зустрічним позовом процесуально зобов`язаний довести суду поза розумним сумнівом належними доказами факт такої втрати та надати відповідні розрахунки.
Недоведеність обставин належними доказами зумовлює відхилення судом відповідного заперечення учасника судового розгляду.
Відтак, оскільки саме відповідач за зустрічним позовом є суб`єктом транспортування теплової енергії відповідно до умов договору № 5, саме відповідач за зустрічним позовом є відповідальною особою за відшкодування вартості втрат.
Обов`язок відповідача за зустрічним позовом здійснювати відшкодування втрат позивача за зустрічним позовом, пов`язаних з виробництвом теплової енергії, що втрачається в теплових мережах відповідача за зустрічним позовом визначений пунктом 3.2.10 (внесений додатковою угодою № 2) до договору № 5.
Згідно з матеріалами справи, до зустрічної позовної заяви додано копії направлених, починаючи з травня 2023 року (нарахування за квітень 2023 року) до липня 2025 року (нарахування за червень 2025 року) письмових вимог про оплату вартості втраченої теплової енергії, відповідних актів та рахунків на оплату. 
Направлення відповідачу за зустрічним позовом щомісячно вимог про сплату вартості втраченої теплової енергії підтверджено описами вкладення у цінний лист та фіскальними чеками Укрпошти.
Доказами отримання відповідачем за зустрічним позовом вимог про сплату вартості втраченої теплової енергії також є додані до зустрічної позовної заяви листи відповідача, якими наголошено на необґрунтованості вимог з огляду на умови Договору та положення чинного законодавства.
Заперечуючи доводи зустрічної позовної заяви відповідач за зустрічним позовом обмежується власними твердженнями про недоведеність розрахунку без будь-якого підтвердження належними доказами.
Відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. 
Стверджуючи про можливу наявність втрат теплової енергії після її передачі відповідачу за зустрічним позовом для її подальшого транспортування з вини третіх осіб саме відповідач за зустрічним позовом процесуально зобов`язаний довести суду поза розумним сумнівом належними доказами факт такої втрати та надати відповідні розрахунки.
Недоведеність обставин належними доказами зумовлює відхилення судом відповідного заперечення учасника судового розгляду.
Щодо стягнення понаднормативних втрат теплової енергії (збитків)теплової енергії (збитків), то відсутність вини у нанесенні майнової шкоди позивачу за зустрічним позовом, пов`язаної з втратою теплової енергії у мережах відповідача за зустрічним позовом, суду не доведена належними доказами.
Відповідач за зустрічним позовом не спростував належними доказами чи власними розрахунками наведені позивачем за зустрічним розрахунки вартості понаднормативних втрат теплової енергії.
Відповідно до підпункту 14 пункту 5 Порядку понаднормативні втрати - різниця між фактичними та розрахунковими втратами теплової енергії в теплових мережах.
Згідно з пунктом 12 Порядку з метою стимулювання здійснення заходів щодо зменшення фактичних втрат теплової енергії у процесі її транспортування тепловими мережами у тарифах на транспортування теплової енергії на визначений період можуть бути враховані понаднормативні втрати, обсяг яких не перевищує 10 відсоткових пунктів розрахункових втрат теплової енергії в теплових мережах.
Включення до складу тарифів на транспортування теплової енергії понаднормативних втрат здійснюється уповноваженим органом за умови передбачення ліцензіатом у інвестиційній програмі заходів, пов`язаних із зниженням фактичних втрат теплової енергії в теплових мережах, на суму, що еквівалентна вартості понаднормативних втрат.
Заходи щодо зменшення відповідних втрат теплової енергії у мережах здійснюються за рахунок складової частини прибутку, що передбачається для здійснення необхідних інвестицій для провадження ліцензованої діяльності.
Можливість включення понаднормативних втрат до тарифу на транспортування теплової енергії передбачена також пунктом 39 Порядку.
З огляду на зазначені висновки щодо суті спору, суд апеляційної інстанції визнав, що обґрунтованими є висновки суду І-ої інстанції про задоволення вимог зустрічного позову про стягнення 669 541 155,32 грн компенсації нормативних втрат та 85 427 839,74 грн збитків за понаднормативні втрати за період часу з 01.04.2023 до 30.06.2025.
Відповідно до приписів пункту 3 частини 3 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Якщо підставою для відкриття касаційного провадження скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, він повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним, обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовної практики саме Верховним Судом.
Касаційна скарга позивача за зустрічним позовом цим вимогам не відповідає, оскільки містить виключно твердження про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведених ним норм у таких правовідносинах (п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України), а фактично окреслює лише межі правовідносин, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції. Касаційна скарга в цій частині за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою встановлених обставин справи, та до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Отже, Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України. При цьому зазначеному у доповненнях до касаційної скарги порушенню позивачем за зустрічним позовом вимог пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України оцінка Верховним Судом не надається, оскільки відповідач за зустрічним позовом таких доводів у судах першої та апеляційної інстанції не наводив і це не було предметом дослідження судами попередніх інстанцій.
Також скаржник у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції визначив також пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України.
Доводи касаційної скарги базуються на неправильному застосуванні норм статей 79, 86, 236 ГПК України, без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17.01.2023 у справі № 924/195/22, від 12.09.2023 у справі № 910/9894/22, від 31.10.2023 у справі № 922/606/23, від 20.02.2024 у справі № 905/644/22, від 09.04.2024 у справі № 2-2328/11, від 16.09.2025 у справі № 910/3353/24, від 12.05.2026 у справі № 922/3157/25, від 27.05.2026 у справі № 910/6703/25 згідно з якими: «Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарськи суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми заборгованості та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості та інших нарахувань».
Наведені скаржником у касаційній скарзі норми процесуального права є загальними та застосовуються у невизначеній кількості судових спорів безвідносно до правовідносин у яких вони виникли.
У цій справі № 910/9795/25 суд апеляційної інстанцій зазначив, що він перевірив надані Товариством та здійснені судом першої інстанції розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, та погодився з висновком місцевого суду, що ці розрахунки є обґрунтованими та арифметично вірними, а тому вимоги Товариства в цій частині (стягнення, на підставі ст. 625 ЦК України, 3% річних та інфляційних втрат за зустрічним позовом), є правомірними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач за зустрічним позовом не спростував належними та допустимими, в силу ст.ст. 76, 77 ГПК України, доказами чи власними розрахунками наведені позивачем за зустрічним позовом розрахунки вартості втраченої теплової енергії.
Отже, наведені скаржником доводи свідчать про порушення саме ним принципу змагальності сторін, що правильно було враховано судами при вирішенні спору.
Також не знаходять свого підтвердження наведені скаржником підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України у сукупності з пунктами 1, 3 частини 3 статті 310 ГПК України. Доводи касаційної скарги в цій частині скаржник обґрунтовує тим, що здійснений Товариством розрахунок зустрічних позовних вимог є необґрунтованим, оскільки суди попередніх інстанцій не дослідили додатки 12, 14, 15, 16, 45 до зустрічного позову, додатки 1-6, 8- 11 до відзиву на зустрічний позов і необґрунтовано відхилили клопотання (заяву) зустрічного відповідача про встановлення обставини необґрунтованості здійсненого зустрічним позивачем розрахунку зустрічних позовних вимог та незаконного включення обсягів втрат теплової енергії у теплових мережах, які не належать підприємству, до обсягу втрат теплової енергії, компенсацію на покриття яких неправомірно стягнуто з Підприємства, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Однак наведене свідчить виключно про незгоду скаржника з ухваленими у справі рішеннями в частині задоволення зустрічного позову, та пов`язане з необхідністю переоцінки наявних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 300 ГПК України та не може бути підставою для скасування ухвалених судами попередніх інстанцій рішень.
У той же час, Верховний Суд знаходить обґрунтованими доводи касаційної скарги позивача за первісним позовом щодо порушення судами попередніх інстанцій при вирішенні спору за первісним позовом норм ч. 5 ст. 254 та ст. 530 ЦК України, в частині визначення початку перебігу періоду прострочення виконання зобов`язання.
Скаржник правильно послався на викладені у постановах Верховного Суду від 26.03.2025 у справі № 905/821/24 (пункти 41- 44), від 30.09.2025 у справі № 927/1431/23 (пункти 34- 45) висновки, відповідно до яких «правило, передбачене частиною п`ятою статті 254 ЦК України стосується строку, тоді як умовами укладеного сторонами договору був визначений саме термін виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих йому послуг, оскільки відповідна оплата мала бути здійснена ним до певного числа розрахункового місяця чи певного числа місяця наступного за розрахунковим», а по-друге, «правила цієї статті не поширюються на договірні правовідносини сторін, коли ними у свободі договору (стаття 627 ЦК) досягнуто домовленості про призначення кінцевої календарної дати виконання зобов`язання за договором, з огляду на норми частини першої статті 530 ЦК України, яка визначає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); статті 629 ЦК, відповідно до якої договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також принцип належного виконання зобов`язань, який полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці".
Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з пунктом 4.5 договору № 5 Товариство (відповідач за первісним позовом) зобов`язалося до 15 числа місяця наступного за місяцем, в якому здійснювалось транспортування теплової енергії, сплачувати позивачу 30% від вартості місячного транспортування теплової енергії, який визначається на підставі прогнозного обсягу теплової енергії, передбаченого пунктом 1.2 договору. Остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги з транспортування теплової енергії відповідач здійснює протягом 10 календарних днів із моменту підписання сторонами акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.
За умовою частини третьої пункту 4.5 договору № 5 від 01.06.2017 у випадку не підписання акта з причин наявності заперечень остаточний розрахунок здійснюється не пізніше 26 числа наступного за звітним місяця.
Суди попередніх інстанцій встановили, що факт наявності основної заборгованості у відповідача за первісним позовом перед позивачем за Договором в сумі 886 388 390,08 грн належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем.
У зв`язку з цим суди задовольнили вимогу про стягнення з відповідача (за первісним позовом) на користь позивача 886 388 390,08 грн вартості наданих йому послуг з транспортування теплової енергії.
В частині стягнення нарахованих на цю суму трьох процентів річних та інфляційних втрат, суди зазначили, що відповідно до частини п`ятої статті 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
У зв`язку з цим задовольнили вимогу первісного позову про стягнення трьох процентів річних частково у розмірі 27 982 790,03 грн та вимогу про стягнення інфляційних втрат повністю у розмірі 102 468 942,17 грн. 
Також зазначили, що пунктом 5.3 укладеного сторонами у справі договору №5 від 01.06.2017 встановлено, що відповідач (за первісним позовом) у разі невиконання своїх грошових зобов`язань повинен сплатити позивачу (за первісним позовом) пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
У зв`язку з чим позивач (за первісним позовом) має право отримати від відповідача (за первісним позовом) 120 493 543,17 грн нарахованої пені, враховуючи факт допущеної технічної помилки (неврахування вихідних та святкових днів), що мало наслідком завищення нарахованої позивачем суми на 130 678,64 грн.
Верховний Суд в цій частині погоджується з доводами скаржника, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували практику Верховного Суду щодо застосування положень статті 530 Цивільного кодексу України викладену, зокрема, у постанові від 30.09.2025 у справі № 927/1431/23 та інших, відповідно до якої:
« 33. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до названої статті є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
34. Водночас у статтях 525, 526 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
35. Відповідно до статті 530 цього Кодексу, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
36. З наведеного слідує, що у статті 530 ЦК України охарактеризовані поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» і згідно з приписами її першої частини, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
37. Це узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.
38. Разом з тим строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частини перша, друга статті 251 ЦК України).
39. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
40. Відтак «строк» та «термін» це різні поняття, які не є тотожними.
41. За змістом статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
42. Як унормовано у статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша). До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року (частина друга). Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця (частина третя). Строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку (частина четверта). Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (частина п`ята цієї статті).
43. З аналізу змісту цієї статті вбачається, що її частини перша - четверта регулюють закінчення строку, який визначений роками, півроком або кварталом року, місяцями, у півмісяця та тижнями, і лише у випадку, коли останній день строку, закінчення якого визначено частинами першою - четвертою цієї статті, припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку, згідно з частиною п`ятою цієї статті, є перший за ним робочий день.».
Вирішуючи спір у цій справі (№910/9795/25), суди попередніх інстанцій послались на частину п`яту статті 254 ЦК України, проте не врахували, що поняття «термін виконання зобов`язання» і «строк виконання зобов`язання», які охарактеризовані у статті 530 ЦК України, як і поняття «строк» і «термін» не є тотожними, а тому не звернули увагу на те, що правило, передбачене частиною п`ятою статті 254 ЦК України стосується строку, тоді як умовами укладеного сторонами договору був визначений саме термін виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих йому послуг, оскільки відповідна оплата мала бути здійснена ним за умовою частини третьої пункту 4.5 договору № 5 від 01.06.2017 у випадку не підписання акта з причин наявності заперечень остаточний розрахунок не пізніше 26 числа наступного за звітним місяця.
Відтак доводи касаційної скарги у цій частині знайшли своє підтвердження.
Таким чином, як суд першої інстанції, так і апеляційний господарський суд у справі, що переглядається, дійшли помилкових висновків про наявність підстав для відмови в позові в частині стягнення з відповідача 22 959,03 грн 3% річних та 130 678,63 грн пені.
Верховний Суд вбачає, що зазначена помилка допущена судами через неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного визнання моменту закінчення терміну виконання відповідачем зобов`язань, згідно з умовами укладеного сторонами договору, а отже і моменту початку у нього прострочення, з якого починається нарахування 3 % річних та пені.
Відповідна помилка пов`язана виключно із неправильним застосуванням норм матеріального права та не стосується встановлення фактичних обставин цієї справи чи дослідження та оцінки наданих сторонами доказі.
Ні позивач, ні відповідач розмір 3 % річних та пені, у стягненні яких відмовлено, не оспорюють та не зазначають про необхідність здійснення його перерахунку.
З огляду на встановлене, касаційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову. В іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.
Висновки Верховного Суду
Відповідно до частини 1 статті 311 Господарського процесуального кодексу України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову. В іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.
Судові витрати
З огляду на те, що суд частково задовольняє касаційну скаргу, скасовує рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у стягненні з відповідача за первісним позовом 22 959,03 грн 3% річних та 130 678,63 грн пені, з прийняттям у цій частині нового рішення про задоволення позову, за правилами статті 129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 у справі №910/9795/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача за первісним позовом 22 959,03 грн 3% річних та 130 678,63 грн пені скасувати.
3. Прийняти в цій частині нове рішення. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» (02094, місто Київ, вулиця Гната Хоткевича 20; ідентифікаційний код 37739041) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5; ідентифікаційний код 40538421) 22 959,03 грн (двадцять дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять грн 03 коп) три проценти річних, 130 678,63 грн (сто тридцять тисяч шістсот сімдесят вісім грн 63 коп) пені, 114,53 грн (сто чотирнадцять грн 53 коп) судового збору за подання позовної заяви, 171,79 грн (сто сімдесят одну грн 79 коп) судового збору за подання апеляційної скарги та 229,06 грн (двісті двадцять дев`ять грн 06 коп) судового збору за подання касаційної скарги.
4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 у справі №910/9795/25 залишити без змін.
5. Видачу наказу у справі №910/9795/25 доручити Господарському суду міста Києва.
6. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй