КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 липня 2026 року м. Київ справа №320/6179/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа - Приватне Акціонерне Товариство «УМАНЬГАЗ» про визнання протиправною та скасування постанови,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі також – НКРЕКП, відповідач), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, просить суд:
- визнати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг щодо № 2770 від 22.12.2021, якою встановлено для ПрАТ «УМАНЬГАЗ» тариф на розподіл природного газу протиправною та нечинною;
- стягнути з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваною постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.12.2021 № 2770 для ПрАТ «УМАНЬГАЗ» встановлено тариф на послуги з розподілу природного газу, який застосовується до нього як споживача природного газу та є підставою для нарахування плати за відповідні послуги. Позивач зазначає, що у провадженні Христинівського районного суду Черкаської області перебуває справа за позовом ПрАТ «УМАНЬГАЗ» про стягнення з нього заборгованості за послуги з розподілу природного газу, при цьому підставою для визначення розміру такої заборгованості є, зокрема, оскаржувана постанова. На думку позивача, зазначена постанова порушує його права та законні інтереси як споживача природного газу, оскільки тариф встановлено без належного економічного обґрунтування, без забезпечення прозорості процедури його формування та без надання споживачам інформації щодо структури й розрахунку тарифу. 
Позивач також вважає, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг як Регулятором не дотримано вимог законодавства щодо прийняття нормативно-правового акта, зокрема в частині його державної реєстрації, а також порушено вимоги законів України «Про ринок природного газу», «Про природні монополії», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та Методики визначення і розрахунку тарифів на послуги розподілу природного газу. 
Крім того, позивач посилається на те, що встановлений для ПрАТ «УМАНЬГАЗ» тариф є вищим, ніж тарифи інших операторів газорозподільних систем, що, на його думку, свідчить про дискримінаційний та економічно необґрунтований характер такого тарифу. У зв`язку з наведеним позивач просить суд визнати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2770 від 22.12.2021 протиправною та нечинною.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду (суддя Панченко Н.Д.) від 14.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №320/6179/25 за правилами загального позовного провадження.
До Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнав позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. На обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що оскаржувана постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.12.2021 № 2770 прийнята в межах повноважень Регулятора, на підставі та у спосіб, визначені законами України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про ринок природного газу», «Про природні монополії», а також відповідно до Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу та з дотриманням встановленої законодавством процедури її прийняття.
Відповідач також зазначив, що рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідно до частини шостої статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України, а тому доводи позивача щодо нечинності постанови у зв`язку з відсутністю такої реєстрації є безпідставними. Крім того, відповідач наголосив, що під час встановлення тарифу були проведені відкриті обговорення, здійснено аналіз поданих оператором газорозподільної системи документів та економічно обґрунтованих витрат, а сам тариф сформовано відповідно до вимог чинного законодавства та затвердженої Методики.
Також відповідач вказав на необґрунтованість доводів позивача щодо порушення його прав, зазначивши, що позивач не навів належних та допустимих доказів протиправності оскаржуваної постанови, порушення Регулятором процедури її прийняття чи економічної необґрунтованості встановленого тарифу, а викладені у позовній заяві доводи фактично зводяться до незгоди із розміром тарифу та власного тлумачення норм законодавства.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Панченко Н.Д. від розгляду справи №320/6179/25.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 задоволено заяву про самовідвід судді Панченко Н.Д., матеріали адміністративної справи № 320/6179/25 ухвалено передати до Відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія) Київського окружного адміністративного суду для визначення іншого складу суду в порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2026, для подальшого розгляду справи визначено суддю Діску А. Б.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду (суддя Діска А.Б.) від 30.04.2026 прийнято адміністративну справу № 320/6179/25 до свого провадження, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.05.2026 задоволено клопотання Онофрійчука М.П. про участь у підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції, ухвалено провести розгляд справи в режимі відеоконференції.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 задоволено клопотання представника Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про залучення до розгляду справи третьої особи. Залучено до участі у справі № 320/6179/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватне Акціонерне Товариство «УМАНЬГАЗ» (код ЄДРПОУ: 03361419, Черкаська обл., м. Умань, вул. Дерев`янка, буд. 19, 20300). Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання представника Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про закриття провадження.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2026 прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог у частині стягнення з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн.
Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 16.07.2026 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті у цьому ж судовому засіданні.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Суд з`ясував позицію сторін щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Зважаючи на думку сторін, суд ухвалив перейти до розгляду справи за правилами письмового провадження.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.12.2021 № 2770 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для ПРАТ «УМАНЬГАЗ» установлено для Приватного акціонерного товариства «УМАНЬГАЗ» (далі - ПрАТ «УМАНЬГАЗ») тариф на послуги розподілу природного газу у розмірі 1,95 грн за 1 мі на місяць (без урахування податку на додану вартість), затверджено структуру тарифу, визнано такою, що втратила чинність, постанову НКРЕКП від 16.12.2020 № 2462 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для ПРАТ «УМАНЬГАЗ» (зі змінами), а також визначено, що зазначена постанова набирає чинності з 01.01.2022, але не раніше дня, наступного за днем її оприлюднення на офіційному вебсайті НКРЕКП.
ОСОБА_1 є побутовим споживачем природного газу, якому на час звернення до суду з позовом ПрАТ «УМАНЬГАЗ» нараховувалася плата за послуги розподілу природного газу із застосуванням тарифу, встановленого постановою НКРЕКП від 22.12.2021 № 2770.
Як убачається з матеріалів справи, ПрАТ «УМАНЬГАЗ» звернулося до Христинівського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу, при розрахунку якої застосовано тариф, встановлений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.12.2021 № 2770. Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 23.12.2024 відкрито провадження у цивільній справі № 706/1448/24 за вказаним позовом.
Не погоджуючись із правомірністю застосування зазначеного тарифу, позивач 03.01.2025 звернувся до НКРЕКП із запитом на публічну інформацію, у якому просив надати інформацію щодо правомірності встановленого тарифу для ПрАТ «УМАНЬГАЗ», порядку його формування, калькуляції собівартості послуги, а також причин встановлення різних тарифів для операторів газорозподільних систем.
Листом від 10.01.2025 №280/21.2/7-25 НКРЕКП повідомила позивача, що формування тарифу на послуги розподілу природного газу здійснюється виходячи з економічно обґрунтованих витрат відповідного суб`єкта господарювання, рівня витрат на обслуговування газорозподільних мереж та їх складових, обсягу робіт, необхідних для їх обслуговування, а також рівня річної замовленої потужності. 
Вважаючи, що надана відповідь не містить запитуваного ним обґрунтування розрахунку тарифу, а постанова НКРЕКП від 22.12.2021 № 2770 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для ПРАТ «УМАНЬГАЗ» прийнята з порушенням вимог законодавства та порушує його права як споживача природного газу, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, суд зазначає наступне.
Правовий статус Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення визначено Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 № 1540-VIII (далі також - Закон № 1540-VIII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За визначенням у частині першій статті 1 Закону № 1540-VIII Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (Регулятор) є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України
Особливості спеціального статусу Регулятора обумовлюються його завданнями і повноваженнями та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливостях організації та порядку діяльності Регулятора, в особливому порядку призначення членів Регулятора та припинення ними повноважень, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Регулятора та гарантії незалежності в прийнятті ним рішень у межах повноважень, визначених законом, встановленні умов оплати праці членів та працівників Регулятора.
Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1540-VIII Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема: 
1) у сфері енергетики: діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії; діяльності з організації купівлі-продажу електричної енергії на ринку "на добу наперед" та внутрішньодобовому ринку, забезпечення купівлі електричної енергії за "зеленим" тарифом, трейдерської діяльності; діяльності з транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), надання послуг установки LNG, постачання природного газу; діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів та інших речовин трубопровідним транспортом;
2) у сфері комунальних послуг: діяльності з виробництва теплової енергії на теплогенеруючих установках, включаючи установки для комбінованого виробництва теплової та електричної енергії, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії в обсягах понад рівень, що встановлюється умовами та правилами провадження господарської діяльності (ліцензійними умовами); діяльності у сфері централізованого водопостачання та водовідведення в обсягах понад рівень, що встановлюється умовами та правилами провадження господарської діяльності (ліцензійними умовами).
За приписами статті 3 Закону № 1540-VIII Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України.
Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 
1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом;
2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг;
3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом;
4) державного контролю та застосування заходів впливу;
5) використання інших засобів, передбачених законом.
Основними завданнями Регулятора є:
1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;
2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів;
3) сприяння інтеграції ринків електричної енергії, природного газу України з відповідними ринками інших держав, зокрема в рамках Енергетичного Співтовариства, співпраці з Радою регуляторів Енергетичного Співтовариства, Секретаріатом Енергетичного Співтовариства та національними регуляторами енергетики інших держав;
4) забезпечення захисту прав споживачів товарів, послуг у сферах енергетики та комунальних послуг щодо отримання цих товарів і послуг належної якості в достатній кількості за обґрунтованими цінами;
5) сприяння транскордонній торгівлі електричною енергією та природним газом, забезпечення інвестиційної привабливості для розвитку інфраструктури;
6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг;
7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища;
8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;
9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг;
10) інші завдання, передбачені законом.
За приписами частин першої - третьої статті 5 Закону № 1540-VIII Регулятор у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом та іншими законодавчими актами України.
Під час виконання своїх функцій та повноважень Регулятор діє самостійно у межах, визначених законом. Письмові чи усні вказівки, розпорядження, доручення органу державної влади, іншого державного органу, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суб`єктів господарювання, політичних партій, громадських об`єднань, професійних спілок чи їх органів, а також інших осіб, які обмежують повноваження членів Регулятора та посадових осіб Регулятора, є незаконним впливом.
Органам державної влади, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, суб`єктам господарювання, політичним партіям, громадським об`єднанням, професійним спілкам та їх органам забороняється чинити незаконний вплив.
Особи, які здійснюють незаконний вплив на процес виконання членами Регулятора, його посадовими особами своїх функцій і повноважень, несуть адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Рішення Регулятора не підлягають погодженню органами державної влади, крім випадків, передбачених цим Законом.
Рішення Регулятора можуть бути оскаржені в судовому порядку. Оскарження рішень Регулятора не зупиняє їх виконання.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 17 Закону № 1540-VIII для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: порядки (методики) формування, розрахунку та встановлення державних регульованих цін і тарифів для суб`єктів природних монополій у сферах енергетики та комунальних послуг, а також для інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом.
За правилами частини шостої статті 14 Закону № 1540-VIII рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України. Відсутність державної реєстрації рішень Регулятора не є підставою для відмови суду у прийнятті заяви про їх оскарження.
Згідно із частиною сьомою статті 14 Закону № 1540-VIII рішення Регулятора, що мають ознаки регуляторних актів, та рішення з питань встановлення тарифів на товари (послуги) суб`єктів природних монополій, цін (тарифів) для населення (якщо відповідні повноваження щодо встановлення цін (тарифів) надані спеціальними законами) набирають чинності з дня, наступного за днем їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Регулятора, якщо більш пізній строк набрання чинності не встановлено самим рішенням, але не раніше дня оприлюднення рішення. Регулятор оприлюднює свої рішення не пізніше п`яти робочих днів з дня їх прийняття. Інші рішення Регулятора набирають чинності з дня їх прийняття, якщо рішенням не встановлено більш пізній строк набрання чинності, та доводяться до відома осіб, на яких поширюється їх дія, у порядку, встановленому Регулятором.
Відповідно до частини восьмої статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» рішення Регулятора, крім тих частин рішень, що містять таємну інформацію, підлягають оприлюдненню протягом п`яти робочих днів з дня їх прийняття на офіційному веб-сайті Регулятора. Обсяг конфіденційної інформації, що не підлягає розкриттю, визначається Регулятором на підставі клопотання заінтересованих осіб з урахуванням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».
З урахуванням наведеного, суд відхиляє доводи позивача щодо обов`язковості державної реєстрації оскаржуваної постанови, оскільки відповідно до частини шостої статті 14 Закону №1540-VIII рішення Регулятора державній реєстрації Міністерством юстиції України не підлягають. Наведена норма є чинною, неконституційною не визнавалася та підлягала застосуванню відповідачем на момент прийняття спірної постанови.
Судом установлено, що оскаржувану постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.12.2021 № 2770 прийнято відповідно до законів України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про ринок природного газу», «Про природні монополії», а також Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затвердженої постановою НКРЕКП від 25.02.2016 № 236, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 03.11.2016 за № 1434/29564 (далі – Методика № 236). 
Методикою № 236 визначено порядок формування тарифу на послуги розподілу природного газу, перелік витрат, які можуть бути враховані при його встановленні, а також передбачено, що суб`єкт господарювання зобов`язаний документально обґрунтовувати кожну складову витрат, а Регулятор здійснює аналіз поданих матеріалів та визначає тариф виходячи з економічно обґрунтованих витрат.
Водночас, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач фактично ставить під сумнів правомірність встановленого тарифу та законність прийняття оскаржуваної постанови. Проте позивачем не наведено, які саме положення Методики № 236 були порушені відповідачем під час встановлення тарифу, не зазначено, які складові тарифу визначено всупереч вимогам Методики, а також не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачем перевищено надані законом повноваження, порушено процедуру прийняття оскаржуваної постанови чи допущено помилки при здійсненні розрахунку тарифу.
Посилання позивача на ненадання йому калькуляції чи детального розрахунку тарифу також не свідчать про протиправність оскаржуваної постанови. Предметом цього спору є перевірка законності рішення Регулятора, а не повноти відповіді, наданої НКРЕКП на інформаційний запит позивача. 
Суд також відхиляє доводи позивача про те, що встановлений для ПрАТ «УМАНЬГАЗ» тариф є завищеним та перевищує тарифи інших операторів газорозподільних систем. Сам по собі різний розмір тарифів, установлених для різних операторів газорозподільних систем, не свідчить про їх протиправність, оскільки відповідно до Методики № 236 тариф визначається індивідуально для кожного оператора на підставі економічно обґрунтованих витрат, пов`язаних із провадженням ним ліцензованої діяльності, з урахуванням особливостей його господарської діяльності та поданих розрахункових матеріалів.
Суд також відхиляє доводи позивача про порушення відповідачем вимог статті 4 Закону України «Про ринок природного газу». Позивач посилається на те, що встановлений постановою НКРЕКП тариф не є економічно обґрунтованим, прозорим, справедливим, а також прийнятий без належного публічного обговорення та без забезпечення прав споживачів. Проте зазначені твердження не підтверджені належними та допустимими доказами.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачем надано докази того, що перед прийняттям оскаржуваної постанови було проведено відкрите обговорення проєкту рішення, здійснено аналіз поданих оператором газорозподільної системи матеріалів та розрахунків, а тариф визначено відповідно до Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затвердженої постановою НКРЕКП від 25.02.2016 №236.
Варто зазначити, що структуру тарифу оприлюднено разом зі спірним рішенням (інтернет-посилання: https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/v2770874-21#Text).
При цьому позивачем не надано жодного альтернативного економічного розрахунку, експертного висновку чи інших належних доказів, які б свідчили про те, що під час встановлення тарифу відповідачем не враховано економічно обґрунтовані витрати, порушено принцип прозорості, недискримінаційності чи справедливості або не дотримано вимог щодо проведення відкритого обговорення.
Так само позивач не навів обставин та не надав доказів, які б свідчили про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам Закону України «Про природні монополії» чи перевищення відповідачем повноважень, визначених цим Законом.
Щодо доводів позивача про те, що плата за послуги розподілу природного газу фактично є повторною оплатою послуг транспортування природного газу, вартість яких, на думку позивача, вже включена до ціни природного газу, що постачається ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пунктів 28, 35 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015 № 329-VIII (далі – Закон № 329-VIII; тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів; розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.
Отже, постачання природного газу та розподіл природного газу є різними видами господарської діяльності, що здійснюються різними суб`єктами ринку природного газу. При цьому розподіл природного газу полягає у переміщенні природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам та не включає постачання природного газу.
Водночас, плата за послугу розподілу природного газу є самостійним платежем за окрему ліцензовану діяльність оператора газорозподільної системи і не свідчить про повторну оплату послуг транспортування чи постачання природного газу. 
Суд також звертає увагу, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Закону № 329-VIII розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.
За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.
Відтак аналіз наведених норм законодавства свідчить, що розподіл природного газу здійснюється на підставі договору розподілу природного газу, за яким оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику надання послуг з розподілу природного газу, а замовник - оплатити їх вартість. Отже, плата за послуги розподілу природного газу є самостійною платою за окремий вид ліцензованої діяльності оператора газорозподільної системи, а тому доводи позивача про повторну оплату послуг транспортування природного газу є безпідставними.
Крім того, суд відхиляє доводи позивача, які ґрунтуються на Рішенні Конституційного Суду України від 13.06.2019 № 5-р/2019. Зазначеним рішенням Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та одночасно визначив, що вони втрачають чинність з 31.12.2019.
При цьому саме по собі ухвалення Конституційним Судом України рішення № 5-р/2019 не свідчить про автоматичну протиправність чи нечинність усіх нормативно-правових актів, прийнятих НКРЕКП, у тому числі постанови від 22.12.2021 № 2770. Предметом конституційного контролю були окремі положення Закону України «Про НКРЕКП», а не законність конкретних рішень Регулятора. Відтак для визнання оскаржуваної постанови протиправною позивач мав довести порушення відповідачем вимог законодавства саме під час її прийняття або невідповідність її змісту актам вищої юридичної сили, чого під час розгляду справи судом не встановлено.
Між тим, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.
Крім цього, особа, яка звертається до суду з позовом повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені і в результаті визнання тих чи інших дій та/або бездіяльності майнові права чи інтерес заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Тобто позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним постанови НКРЕКП, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким саме чином відповідач порушив його право та інтерес, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.
Такої ж позиції дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17.
Крім того, суд враховує наступну правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 26.07.2022 у справі №826/6664/17: «… обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх установлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорюване таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від з`ясованого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорення або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов.
Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли в судовому процесі відсутній будь-який сенс у розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача в обраний ним спосіб».
Зазначений правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 15.08.2024 у справі №160/4753/20.
У межах даної адміністративної справи позивач просить суд визнати протиправною та нечинною постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.12.2021 № 2770, якою встановлено для ПрАТ «УМАНЬГАЗ» тариф на розподіл природного газу. 
Як установлено судом, оскаржувану постанову прийнято Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у межах повноважень, визначених законами України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про ринок природного газу» та «Про природні монополії», відповідно до Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затвердженої постановою НКРЕКП від 25.02.2016 №236.
Судом не встановлено, що відповідачем при прийнятті постанови від 22.12.2021№ 2770 перевищено надані законом повноваження, порушено процедуру її прийняття або допущено порушення Методики №236 при визначенні структури чи розрахунку тарифу. 
При цьому суд враховує, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача. Як убачається з матеріалів справи, відповідач надав суду докази, які підтверджують дотримання процедури прийняття постанови та правові підстави її прийняття, тоді як позивач не подав належних доказів, які б спростовували наведені відповідачем обставини.
Крім того, суд враховує, що на час розгляду цієї справи постанова НКРЕКП від 22.12.2021 №2770 втратила чинність у зв`язку з прийняттям постанови НКРЕКП від 19.12.2025 №2157. Разом із тим зазначена обставина не звільняє суд від перевірки правомірності спірної постанови у період її дії, однак за результатами такої перевірки суд не встановив підстав для висновку про її невідповідність вимогам законодавства.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною та нечинною постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.12.2021 №2770 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для ПРАТ «УМАНЬГАЗ» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтями 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності протиправної поведінки заподіювача, самої моральної шкоди, причинного зв`язку між ними та вини у випадках, установлених законом.
Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналогічний підхід викладений у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, у якій зазначено, що не будь-які негативні емоції свідчать про заподіяння моральної шкоди, а лише ті, які досягають рівня страждання або приниження та перебувають у причинному зв`язку з протиправними діями суб`єкта владних повноважень.
Оскільки під час розгляду справи суд не встановив протиправності оскаржуваної постанови та дій відповідача, відсутня одна з необхідних умов для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди, її характер, обсяг та причинний зв`язок із прийняттям оскаржуваної постанови.
У зв`язку з наведеним, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній зокрема у постановах від 21.02.2020 у справах №№ 363/3520/16-а та 628/3028/16-а.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на вищенаведене, на думку суду, у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах вимог статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в тому числі, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Враховуючи висновки суду за наслідками вирішення справи, положення статей 139, 143 Кодексу адміністративного судочинства України, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа - Приватне Акціонерне Товариство «УМАНЬГАЗ» про визнання протиправною та скасування постанови, стягення моральної шкоди - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Діска А.Б.