Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 серпня 2026 р. № 520/11627/26

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пасечнік О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету цивільного захисту України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Національного університету цивільного захисту України, в якому просить суд:
1) Визнати протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні.
2) Стягнути з Національного університету цивільного захисту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 207 144,50 грн. (двісті сім тисяч сто сорок чотири гривні 50 копійок).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходила службу в Національному університеті цивільного захисту України. Внаслідок порушення відповідачем прав позивача, що стосувались її грошового забезпечення, остання звернулася до суду за поновленням порушених прав.
Позивач посилається, зокрема, на положення статей 43 Конституції України, 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, а також на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, від 17.07.2025 у справі № 160/18656/22 та Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.

IІ. Виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту виплачується відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 № 623, та що інший порядок і строки виплати грошового забезпечення при звільненні цією Інструкцією не передбачені.
На думку відповідача, Університет виплатив позивачу грошове забезпечення у строки, визначені пунктом 10 розділу I Інструкції № 623, а тому порушення її прав не допустив.
Також відповідач послався на те, що у провадженні Другого апеляційного адміністративного суду перебуває справа № 520/19473/25 за позовом ОСОБА_1 до Національного університету цивільного захисту України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення. У зв`язку з цим відповідач просив розглянути питання про зупинення провадження у цій справі.
Відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 12.05.2026 суд відкрив провадження у справі, призначив справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_1 проходила службу в Національному університеті цивільного захисту України до 08.08.2024.
Внаслідок порушення відповідачем її права на належне грошове забезпечення за період з 01.01.2020 по 20.05.2023 позивач звернулася до суду. На виконання судового рішення у справі № 520/31511/24 відповідач 10.04.2026 перерахував та виплатив позивачу заборгованість з грошового забезпечення у розмірі 241 580,21 грн.
Позивач вважає, що зазначена сума повинна була бути виплачена їй при звільненні 08.08.2024, а тому відповідач допустив порушення вимог статті 116 Кодексу законів про працю України.
З метою досудового врегулювання питання позивач через представника звернулася до відповідача із запитом щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У відповідь відповідач повідомив про відсутність підстав для проведення відповідних виплат.
Позивач, вважаючи дії Національному університеті цивільного захисту України протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; пропорційно; своєчасно.
Відповідно до частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За приписами частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній з 19.07.2022, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У разі наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити передбачене цією статтею відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Суд установив, що позивач звільнена зі служби 08.08.2024.
Також судом установлено, що на виконання судового рішення у справі № 520/31511/24 відповідач 10.04.2026 виплатив позивачу 241 580,21 грн заборгованості з грошового забезпечення.
Отже, зазначена сума належала позивачу у зв`язку з проходженням нею служби та була виплачена лише 10.04.2026, тобто після її звільнення 08.08.2024.
Саме по собі посилання відповідача на положення пункту 10 розділу I Інструкції № 623, яким передбачено щомісячну виплату грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу у період з 20 по 25 число, не спростовує обов`язку провести остаточний розрахунок із особою в день її звільнення.
Норми підзаконного нормативного акта, який визначає порядок виплати поточного грошового забезпечення під час проходження служби, не можуть тлумачитися як такі, що скасовують або змінюють встановлений статтею 116 КЗпП України імперативний обов`язок роботодавця провести остаточний розрахунок при припиненні служби.
Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що відповідальність за статтею 117 КЗпП України настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, які належать особі, а спеціальне законодавство, що регулює проходження військової чи іншої публічної служби, не виключає застосування гарантій статей 116, 117 КЗпП України, якщо ним не встановлено спеціального механізму відповідальності за несвоєчасний остаточний розрахунок.
Таким чином, доводи відповідача про відсутність порушення лише з тієї підстави, що поточне грошове забезпечення виплачувалося у строки, визначені Інструкцією № 623, є необґрунтованими.
Щодо наявності вини та спору про розмір належних сум, суд враховує, що сума 241 580,21 грн не була виплачена позивачу при звільненні, а її право на отримання цієї суми було встановлено судовим рішенням у справі № 520/31511/24.
Отже, на час звільнення між сторонами існував спір щодо розміру належного позивачу грошового забезпечення. Водночас цей спір вирішено на користь позивача, оскільки за результатами його розгляду відповідача зобов`язано провести відповідний перерахунок, після чого 10.04.2026 відповідач виплатив позивачу 241 580,21 грн.
За таких обставин положення частини другої статті 117 КЗпП України є застосовними до спірних правовідносин.
Те, що остаточна сума заборгованості була визначена та виплачена відповідачем на виконання судового рішення, не усуває наслідків порушення строку остаточного розрахунку. Навпаки, саме факт вирішення спору на користь працівника є передбаченою законом умовою відповідальності за частиною другою статті 117 КЗпП України.
Верховний Суд також наголошував, що кожне окреме порушення, пов`язане з несвоєчасною виплатою різних належних при звільненні сум, може породжувати окрему відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Тому саме по собі існування іншої справи між тими самими сторонами щодо іншої складової грошового забезпечення не є підставою для автоматичної відмови в цьому позові.
Щодо посилань відповідача на перебування у провадженні Другого апеляційного адміністративного суду справи № 520/19473/25, суд вважає, що це не є підставою для зупинення провадження у цій справі.
Предметом спору у справі № 520/11627/26 є відповідальність за несвоєчасну виплату заборгованості з грошового забезпечення у розмірі 241 580,21 грн, яка була виплачена 10.04.2026 на виконання рішення у справі № 520/31511/24.
Натомість, як убачається з доводів сторін, справа № 520/19473/25 стосується іншої складової грошового забезпечення — індексації.
Таким чином, наведені правовідносини мають різний предмет та фактичну підставу виникнення заборгованості.
Верховний Суд у постанові від 17.07.2025 у справі № 160/18656/22 прямо зазначив, що різні порушення роботодавця щодо несвоєчасної виплати різних належних працівнику сум породжують окрему відповідальність за статтею 117 КЗпП України, а сам факт збігу періоду затримки не означає подвійного стягнення за одне й те саме порушення.
Водночас при визначенні розміру відшкодування суд зобов`язаний уникнути фактичної компенсації одних і тих самих майнових втрат двічі. Тому у разі наявності в іншій справі остаточного судового рішення, яке вже стосується саме тієї самої заборгованості, такий факт підлягав би врахуванню. Проте з наданих суду матеріалів не встановлено, що справа № 520/19473/25 стосується саме суми 241 580,21 грн, яка є предметом розгляду в цій справі.
Отже, підстав для зупинення провадження суд не встановлює.
Щодо періоду затримки, оскільки позивача звільнено 08.08.2024, обов`язок провести остаточний розрахунок виник у відповідача цього ж дня.
Період затримки починається з наступного дня після звільнення, тобто з 09.08.2024.
Разом із тим відповідно до чинної редакції частини першої статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки може бути стягнутий не більш як за шість місяців.
Шість календарних місяців від 09.08.2024 становлять період з 09.08.2024 по 08.02.2025 включно, що становить 184 календарні дні.
Отже, наведений позивачем розрахунок із використанням 185 календарних днів є помилковим.
Щодо середньоденного заробітку, відповідно до пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
З наданих сторонами відомостей убачається, що грошове забезпечення позивача за червень та липень 2024 року становило 68 302 грн.
За наведеними позивачем вихідними даними середньоденний заробіток становить:
68 302 грн : 61 календарний день = 1 119,70 грн.
Таким чином, суд погоджується із визначеним позивачем показником середньоденного заробітку у розмірі 1 119,70 грн.
За 184 календарні дні затримки розрахунок становить:
1 119,70 грн X 184 дні = 206 024,80 грн.
Отже, максимальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений виходячи з наведених сторонами та не спростованих відповідачем даних, становить 206 024,80 грн.
Щодо принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд окремо оцінює питання співмірності відшкодування.
У постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 Верховний Суд виходив із того, що для правовідносин після 19.07.2022 шестимісячне обмеження статті 117 КЗпП України застосовується без використання підходу щодо пропорційного зменшення суми, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Однак після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 цей підхід не може застосовуватися як актуальний у частині неможливості зменшення суми відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду відступила від відповідного підходу та зазначила, що обмеження шестимісячним строком встановлює максимальну межу відповідальності роботодавця, однак не усуває необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності. Суд може зменшити розмір відшкодування з урахуванням конкретних обставин справи. При цьому належить враховувати, зокрема, розмір простроченої заборгованості, тривалість затримки, ймовірний розмір майнових втрат працівника, поведінку сторін та співмірність заявленої компенсації з обсягом порушення.
Таким чином, саме по собі шестимісячне обмеження не означає автоматичного стягнення всієї суми середнього заробітку, розрахованої за цей період, однак і не створює презумпції обов`язкового її зменшення.
У цій справі розмір простроченої заборгованості відповідача становив 241 580,21 грн.
Максимальний розмір відшкодування, визначений судом за правилами статті 117 КЗпП України, становить 206 024,80 грн, тобто близько 85,28 % від розміру несвоєчасно виплаченої заборгованості.
Отже, на відміну від ситуацій, у яких компенсація за статтею 117 КЗпП України в багато разів перевищує суму фактично простроченої заборгованості, у цій справі такого співвідношення не встановлено.
Суд також враховує, що прострочена сума 241 580,21 грн є істотною за своїм розміром, а її невиплата тривала з моменту звільнення позивача 08.08.2024 до фактичної виплати 10.04.2026. При цьому відповідач здійснив виплату лише після набрання чинності та виконання судового рішення у справі № 520/31511/24.
Доказів того, що позивач своїми діями спричинила або істотно збільшила тривалість затримки, відповідачем не надано.
Посилання відповідача на складний фінансовий стан, воєнний стан, дефіцит бюджетних коштів та необхідність фінансування інших видатків саме по собі не звільняє його від виконання встановленого законом обов`язку своєчасно провести розрахунок із звільненим працівником. Відповідач не надав доказів того, що об`єктивна неможливість здійснення виплати була безпосередньою причиною затримки саме спірної суми.
З огляду на наведене суд не вбачає підстав для додаткового зменшення визначеної за статтею 117 КЗпП України суми 206 024,80 грн.
Такий висновок відповідає сучасній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, оскільки судом проведено оцінку співмірності, однак за конкретних обставин цієї справи не встановлено такої очевидної непропорційності, яка б виправдовувала подальше зменшення компенсації.
Таким чином, вимога позивача про стягнення 207 144,50 грн підлягає задоволенню частково — у розмірі 206 024,80 грн.
Різниця у розмірі 1 119,70 грн не підлягає стягненню, оскільки заявлена сума розрахована виходячи з 185 календарних днів, тоді як передбачений законом шестимісячний період становить 184 календарні дні.
Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності протиправною, суд зазначає наступне, відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судом установлено, що відповідач не провів із позивачем остаточного розрахунку у день звільнення 08.08.2024, а належну їй суму 241 580,21 грн виплатив лише 10.04.2026.
Таким чином, бездіяльність відповідача щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні є протиправною.
При цьому суд зазначає, що протиправність такої бездіяльності не означає автоматичного задоволення вимоги про стягнення саме тієї суми, яку визначив позивач. Розмір компенсації визначається судом відповідно до статті 117 КЗпП України з урахуванням встановленого законом шестимісячного обмеження та правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо співмірності.
Ураховуючи наведене, позов підлягає частковому задоволенню.
Суд також ураховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених вище висновків суду не спростовують.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

VII. Розподіл судових витрат.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного університету цивільного захисту України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні — задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні 08 серпня 2024 року.
Стягнути з Національного університету цивільного захисту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 серпня 2024 року по 08 лютого 2025 року в розмірі 206 024 (двісті шість тисяч двадцять чотири) гривні 80 копійок, з урахуванням установленого законом порядку оподаткування та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:
Позивач ОСОБА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач Національного університету цивільного захисту України, місце знаходження: вул. Онопрієнка, 8, м. Черкаси, 18034, ЄДРПОУ 08571363.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 26.08.2026.

Суддя О.В. Пасечнік