РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року | справа № 580/1110/26
| м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Орленко В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - Міністерство оборони України, ОСОБА_2 про визнання протиправної бездіяльності, скасування індивідуального акту, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - Позивач) через свого представника адвоката Кучер Ю.В. звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою в якій просить:
1) Визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач) щодо не розгляду заяви ОСОБА_3 , поданої в інтересах її сина ОСОБА_1 , особи з інвалідністю І групи «Б», про виплату загиблого 02 лютого 2023 року військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , грошового забезпечення, належного йому на день смерті;
2) Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2023 року 81 (по стройовій частині) в частині виплати ОСОБА_2 , матері загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 грошового забезпечення, належного загиблому військовослужбовцю на день смерті, а саме:
- щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 513% від посадового окладу, надбавка за особливості проходження служби в розмірі 65% від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за лютий місяць 2023 року; 
- грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік відповідно до розділу ХХIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року 260 у розмірі 23854,44 грн.; 
- матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік у розмірі 23854,44 грн.; 
- додаткової винагороди, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 168, в розмірі 100000,00 грн. за лютий місяць 2023 року;
- допомоги на поховання, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року 829 «Про грошове забезпечення військовослужбовців», у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату смерті військовослужбовця.
3) Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 неотримане грошове забезпечення загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 військовослужбовця ОСОБА_4 , у розмірі 287174,56 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивач є повнолітнім сином загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 та особою з інвалідністю з дитинства І групи «Б». Відповідно до ч.6 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі відсутності особистого розпорядження військовослужбовця, право на отримання його належного та не виплаченого грошового забезпечення мають, зокрема, особи з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку. Позивач вказує на те, що військова частина НОМЕР_1 протиправно та з порушенням встановленої законом черговості виплатилп усі кошти в розмірі 287 174,56 грн матері загиблого - ОСОБА_2 , жодним чином не розглянувши його заяву. Оскільки закон гарантує право на виплату дитині-інваліду з дитинства незалежно від віку, а ризик помилок або відсутності процедури перевірки кола родичів покладається на державу, Позивач вважає наказ про виплату коштів матері протиправним та вимагає стягнути невиплачене грошове забезпечення на свою користь.
Ухвалою від 19.02.2026 суддею Орленко В.І. відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Вказаною ухвалою залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - Міністерство оборони України та ОСОБА_2 .
Представник Відповідача позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити повністю, надав до суду письмовий відзив на позов в якому зазначив, що військова частина НОМЕР_1 під час прийняття спірного наказу діяла виключно на підставі закону, оскільки на момент свого звернення Позивачем не були надані всі документи передбачені Постановою 884 та були відсутні документи, які підтверджують повноваження опікуна заявника, в зв`язку з чим військовою частиною було прийнято рішення про відмову в реалізації заяви Позивача про виплату грошового забезпечення загиблого військовослужбовця. Додатково зазначено, що оскаржуваний наказ 81 є законним індивідуальним актом, який не містить безпосередньої вказівки виплатити гроші саме ОСОБА_2 , а лише фіксує підстави для виключення військовослужбовця зі списків особового складу та визначає види виплат, що є обов`язковим для кадрового обліку ЗСУ. Щодо допомоги на поховання зазначено, що остання виплачена правомірно, оскільки мати загиблого надала оригінал витягу з ДРАЦС про смерть та свідоцтво про поховання, які підтверджують, що саме вона фактично здійснила поховання сина, а повторна виплата цієї допомоги іншому члену сім`ї законом не передбачена. У відзиві представником Відповідача також вказаного, що Позивачем пропущено строки звернення до суду, оскільки про факт здійснених виплат та нібито порушення своїх прав він дізнався ще у 2023 році через відповіді на запити, а позовну заяву подав лише у лютому 2026 року, тобто з суттєвим порушенням встановленого законом 6-місячного процесуального строку.
Від третьої особи - Міністерства оборони України пояснення стосовно позовних вимог не надходили.
Від ОСОБА_2 надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, яка мотивована тим, що Позивачем пропущено встановлений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду. У заяві зазначено, що про факт виплати Військовою частиною НОМЕР_1 всієї суми належного грошового забезпечення та допомоги на поховання на користь ОСОБА_2 . Позивач достеменно знав ще у травні 2023 року. Про це свідчать отримані ним відповіді від ІНФОРМАЦІЯ_8, а також його численні скарги й подальше звернення у грудні 2024 року до Івано-Франківського міського суду з цивільним позовом про стягнення цих коштів з матері загиблого. Позаяк з даним адміністративним позовом позивач звернувся лише у лютому 2026 року (тобто з пропуском строку на понад два роки), а будь-яких належних доказів існування об`єктивних перешкод для своєчасного судовому захисту не надав, третя особа вважає, що дану позовну заяву слід залишити без розгляду.
Від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що вимоги є правомірними та підлягають до задоволення, оскільки доводи Відповідача є необґрунтованими й не спростовують правомірності позиції Позивача. Представник Позивача зазначає, що відповідно до статті 154 Сімейного кодексу України батьки є законними представниками своїх непрацездатних повнолітніх дітей без спеціальних на те повноважень. Оскільки Позивач є особою з інвалідністю з дитинства І групи «Б» та потребує постійного стороннього догляду, його мати ОСОБА_3 в силу закону та на підставі довідки МСЕК є його опікуном. Це також підтверджується офіційною відповіддю Департаменту соціального забезпечення Міноборони, де вказано, що виплата передбачена для осіб з інвалідністю з дитинства незалежно від їхнього рівня дієздатності. Додатково зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 , як суб`єкт владних повноважень мала об`єктивну можливість та обов`язок перевірити матеріали особової справи загиблого ОСОБА_4 перш ніж виплачувати кошти ОСОБА_2 . Наявність, відсутність у справі запису про сина робила таку виплату передчасною, а ризик будь-якої помилки державного органу за принципом «належного урядування» має покладатися на саму державу. В частині поважності причин пропуску строку звернення до суду зазначено, що Позивач є особою з інвалідністю та юридично необізнаним громадянином. Спочатку він намагався захистити свої права в порядку цивільного судочинства, і лише після відмови Івано-Франківського міського суду від 23.12.2025 року через невірно обраний спосіб захисту, уклав договір з адвокатом та невідкладно звернувся до суду з даним позовом. Представник наголошує, що перебіг строку слід рахувати з моменту ухвалення цивільного рішення суду, а суворе застосування строків під час дії воєнного стану без урахування обставин справи є проявом надмірного формалізму та обмеженням права на доступ до суду.
У відповідності до додаткових пояснень представника ОСОБА_2 зазначено, що сам військовослужбовець ОСОБА_4 у своїх соціально-демографічних відомостях у військовій частині вказав, як близького родича лише матір, залишивши графи «Діти» та «Сімейний стан» порожніми. Отже, Відповідач не мав жодної об`єктивної інформації про наявність інших претендентів на виплати на момент їх здійснення. Представник наголошує, що до даних правовідносин має застосовуватися виключно Порядок 260, а не Порядок 884. Згідно з його граматичною та синтаксичною конструкцією, особи з інвалідністю з дитинства не є самостійними суб`єктами права на отримання коштів, а реалізують його похідно - виключно через законних представників, опікунів чи піклувальників. Оскільки позивач є повнолітнім, повністю дієздатним і матеріали справи не містять рішення суду про призначення йому опікуна, він не довів наявності сукупності юридичних підстав для виникнення у нього права на виплату.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира бойової машини - командира штурмового відділення.
02.02.2023 року головний сержант ОСОБА_4 виконуючи обов`язки військової служби поблизу населеного пункту Нью-Йорк Бахмутського району Донецької області, загинув внаслідок артилерійського обстрілу противника. 
Матір ОСОБА_4 - ОСОБА_2 06.03.2023 року звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою та необхідним пакетом документів на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 про виплату належного але не отриманого за життя грошового забезпечення сина та допомоги на поховання. 
09.03.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_3 супровідним листом 6/286 направив пакет документів ОСОБА_2 безпосередньо до Військової частини НОМЕР_1 . 
В подальшому, 14.03.2023 року колишня дружина загиблого, ОСОБА_3 , діючи в інтересах їхнього спільного повнолітнього сина - ОСОБА_1 , звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про виплату грошового забезпечення. До заяви було додано довідку МСЕК серії 12 ААА 536224, яка підтверджує, що Позивач є особою з інвалідністю І групи «Б» з дитинства безтерміново та потребує постійної сторонньої допомоги. 
Вказані документи були перенаправлені ІНФОРМАЦІЯ_5 до ІНФОРМАЦІЯ_6 (вих. 1/2009 від 14.03.2023 року).
Після надходження відповідних документів, ІНФОРМАЦІЯ_7 супровідним листом 6/494/1 від 21.04.2023 року перенаправив відповідні документи до Військової частини НОМЕР_1 (фактично надійшли до ВЧ НОМЕР_1 - 09.05.2023 року).
27.04.2023 на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 81 від 19.03.2023 року, військова частина виплатила всі кошти грошового забезпечення, премій, індексацій, матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, а також додаткову винагороду (100 000 грн) та допомогу на поховання (11 887,12 грн) - всього на загальну суму 287 174,56 грн - на користь матері ОСОБА_2 .
В свою чергу, листом 8687 від 23.05.2023 року Військова частина НОМЕР_1 повідомила Позивача, що рішення про виплату вже ухвалено та виконано на підставі первинного пакету документів від 09.03.2023 року.
Вважаючи вказані дії Відповідача протиправними, адже Закон гарантує право на виплату дитині-інваліду з дитинства незалежно від віку, це спонукало ОСОБА_1 через свого представника звернутись з відповідним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року 2011-XII (далі - Закон 2011-XII).
Згідно положень ч.1 ст.9 Закону 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Частиною 2 цієї статті визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця (ч.3 ст.9 Закону 2011-ХII).
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за 745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Так, відповідно до положень п.1 розділу ХХХ вказаного Порядку 260 , у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. 
У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
У відповіді на відзив на позовну заяву представником Позивача зазначено, що згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії12 ААА 536224, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи «Б» (інвалід з дитинства, захворювання пов`язане з дією іон. випромінювання та ін. шкідливих чинників, внаслідок аварії на ЧАЕС) та за висновком: потребує постійної сторонньої допомоги та догляду, інвалідність встановлена безтерміново. Таким чином, з урахуванням викладених норм законодавства, мати Позивача - ОСОБА_3 в силу закону та на підставі довідки до акта огляду МСЕК Серії 12 ААА 536224 є опікуном Позивача, а отже нерозгляд поданої заяви з підстави, що нібито не були подані документи, що підтверджують повноваження опікуна свідчить про протиправну бездіяльність Військової частини.
Вказане твердження суд розцінює критично та зазначає наступне.
Стаття 242 Цивільного кодексу України передбачає, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. 
Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. 
Згідно статті 55 Цивільного кодексу України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. 
Відповідно до статті 58 Цивільного кодексу України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. 
Статтею 59 Цивільного кодексу України передбачено, що піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. 
Частиною першою, другою статті 60 Цивільного кодексу України передбачено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.
В даному контексті суд висновує, що в документах поданих до Військової частини НОМЕР_1 та в матеріалах доданих до позовної заяви відсутні докази (рішення суду), які підтверджують, що ОСОБА_3 (на момент звернення) була призначена опікуном (законним представником) ОСОБА_1 , як особи, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. 
Таким чином, сам по собі факт наявності у загиблого військовослужбовця повнолітньої дитини, у тому числі особи з інвалідністю, без встановлення передбачених Порядком 260 юридичних умов, не породжує самостійного права на отримання нарахованого, але не виплаченого грошового забезпечення. Для виникнення такого права мають бути наявні та належним чином підтверджені саме ті обставини, з якими норма права пов`язує можливість отримання відповідної виплати конкретною особою.
Отже, беручи до уваги, що при поданні ОСОБА_3 документів були відсутні документи, які підтверджують повноваження опікуна заявника, військовою частиною було правомірно прийнято рішення про відмову в реалізації заяви про виплату грошового забезпечення загиблого військовослужбовця, в зв`язку з чим судом не встановлено в діях Військової частини НОМЕР_1 протиправної бездіяльності в цій частині.
В частині заявлених позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2023 року 81 (по стройовій частині), в частині виплати ОСОБА_2 грошового забезпечення, належного загиблому військовослужбовцю на день смерті слід зазначити, що із аналізу змісту самого наказу вбачається, що п.34 останнього не містить вказівки виплатити недоотримане грошове забезпечення саме ОСОБА_2 , а лише визначає перелік видів грошового забезпечення та інших виплат які належать до виплати.
Окрім цього, відповідно до пункту 30 розділу ІІ Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 15.09.2022 280, (далі - Інструкція 280), виключно на підставі наказів по стройовій частині здійснюється зарахування особового складу до списків військової частини і виключення зі списків військової частини.
Пунктом 33 Інструкції 280 передбачено, що виключення із списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки:
8) осіб, які померли (загинули) - з наступного дня після дня смерті (загибелі).
Пунктом 5 розділу VI Інструкції 280, внесення до облікових документів даних про час і причину виключення військовослужбовців із списків особового складу здійснюється на підставі наказу по стройовій частині про їх виключення. 
На підставі наказу по стройовій частині в електронному журналі обліку особового складу, у вкладці «Безповоротні втрати» робиться запис із зазначенням дати і причини смерті (загибелі) військовослужбовця, місця поховання, номера наказу про виключення із списків особового складу військової частини, коли, кому та за яким номером надіслано сповіщення командира військової частини (пункт 10 розділу VI Інструкції 280). 
Тобто, скасування пункту 34 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 березня 2025 року, який фактично не містить жодної вказівки про виплату грошового забезпечення ОСОБА_2 , призведе виключено до порушення Військовою частиною НОМЕР_1 порядку обліку та виключення загиблого військовослужбовця зі списків особового складу, натомість ніяким чином не змінить особу отримувача коштів.
В даному контексті слід також зазначити, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога на поховання застрахованої особи призначається члену сім`ї померлого або особі, яка здійснила поховання, на підставі заяви особи, яка здійснила поховання, документа, що посвідчує особу, та витягу з Реєстру про смерть для отримання допомоги на поховання або довідки про смерть. 
Враховуючи зазначене документами, які підтверджують право на отримання допомоги в проведенні поховання і компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробників, яка надається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2000 року 829 "Про грошове забезпечення військовослужбовців", слід вважати: 
- витяг з Реєстру про смерть для отримання допомоги на поховання - у разі державної реєстрації смерті Відділом реєстрації або консульською установою чи дипломатичним представництвом України; 
- довідку для отримання допомоги на поховання - у разі державної реєстрації смерті виконавчим органом сільської, селищної, міської ради. 
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 надала військовій частині оригінал Витягу державного реєстру актів цивільного стану про смерть для отримання допомоги на поховання 00038722826 та свідоцтво про поховання від 03 березня 2023 року 354, в яких зазначено, що вона є особою яка здійснила поховання, на цій підставі зазначена виплата була здійснена на її користь. 
В даному випадку суд наголошує, що допомога на поховання є єдиноразовим платежем і була виплачена особі, яка здійснила поховання, а саме ОСОБА_2 , зважаючи на що, вимога про повторну виплату допомоги на поховання іншому члену сім`ї є необгрунтованою та безпідставною.
Враховуючи, що судом не встановлено правових підстав для визнання протиправною бездіяльності командира Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_3 , поданої в інтересах неповнолітнього (або повнолітнього) сина ОСОБА_1 , а також для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.03.2023 №81, позовна вимога про зобов`язання вчинити певні дії є похідною, а тому задоволенню не підлягає. Як наслідок, відсутні правові підстави для зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити на користь ОСОБА_1 належне, але неотримане грошове забезпечення загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 у розмірі 287 174,56 грн
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
Решта доводів Позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. 
Керуючись статтями 2, 5-16, 90, 139, 242-246, 255, 293-295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Судові витрати не розподіляються.
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів ЄСІТС з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».
Копію рішення направити сторонам справи.

Рішення складене та підписане 09.09.2026.

Суддя | Валентина ОРЛЕНКО