Справа № 591/14890/25
Провадження № 2/591/3980/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2026 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.
при секретарі - Устименко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-ї особи: Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради
про позбавлення батьківських прав -
встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , 3-ї особи: Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав і свої позовні вимоги мотивує тим, що Відповідач повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не проявляє інтересу до долі сина, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, фізичним, духовним та моральним розвитком. Зазначила в позові, що Відповідач за період з 2020 року по теперішній час жодного разу не бачив сина, не телефонував йому, не вітав зі святами та не надавав жодної добровільної матеріальної допомоги. Зазначала, що відповідно до судового рішення Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/4864/18 з Відповідача стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку та він має значну заборгованість, яка станом на жовтень 2025 року становила 25887,60 грн.. З огляду на повну втрату соціального контакту з дитиною, Позивачка, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2026 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2026 року було закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 23 лютого 2026 року. Розгляд справи відкладався з різних підстав.
Відповідач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Пехтєрєва Д.В. подав відзив на позовну заяву через підсистему «Електронний суд» 18 лютого 2026 року, в якому позовні вимоги не визнав. Заперечення обґрунтовані наявністю у відповідача інвалідності ІІІ групи та потребою у постійній медичній реабілітації внаслідок травми верхніх кінцівок (довідка МСЕК серії 12ААГ №765789, пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 ). Зазначено про тривале перебування відповідача на стаціонарному лікуванні (довідка ПП «Флоріс-С» від 25.04.2024, виписка №2209 від липня 2024 року КНП «Клінічна лікарня № 5» СМР, виписка №1288Я з січня по лютий 2025 року). Утримання дитини здійснюється шляхом примусового стягнення аліментів з пенсії відповідача Зарічним ВДВС у м. Суми. Відповідач вказує, що заборгованість виникла через стан здоров`я та скрутне матеріальне становище, а відсутність контактів із дитиною зумовлена наявністю перешкод з боку позивачки. Відповідач посилався на практику ЄСПЛ та вказував на відсутність винної поведінки, а також зазначав, що 10 серпня 2018 року уклав шлюб із ОСОБА_4 , від якого має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради - надала суду письмовий висновок від 01 травня 2026 року №687/27.1-27 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників судового процесу на підставі відповідних заяв від представника позивачки від 17 липня 2026 року, представника відповідача від 16 липня 2026 року та начальника Управління «Служба у справах дітей» СМР від 08 травня 2026 року. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. 
Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: 
Судом при розгляді справи встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.3) . 
Від даного шлюбу сторони мають спільного сина - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , де відповідач вказаний батьком дитини(а.с.4). 
Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 грудня 2017 року у справі № 591/5981/17(а.с5). 
З 07 грудня 2019 року матір дитини перебуває у новому шлюбі з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с.8). 
Малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується Інформацією на запит № 96/36345 від 18.11.2025 року про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, згідно з якою за вказаною адресою зареєстровані позивачка, її син, її чоловік та бабуся дитини ОСОБА_7 (а.с.14). 
Згідно з Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів № 215844 від 20.11.2025 року, виданим Зарічним ВДВС у місті Суми, заборгованість відповідача за виконавчим листом № 591/4864/18 станом на 01.10.2025 року становить 25887,60 грн. Із вказаного розрахунку вбачається, що відповідач платежі не здійснював (у графі «Сплачено» зазначено «0»), у зв`язку з чим борг щомісяця збільшувався на 1598,00 грн, це свідчить проте, що Відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо матеріального забезпечення сина та має значну заборгованість зі сплати аліментів(а.с.9).
Відповідач не бере жодної участі в освітньому процесі, вихованні та шкільному житті сина. Відповідно до характеристики на здобувача освіти 5-В класу від СЗЗСО № 26 та Відповіді на адвокатський запит від 26.11.2025 року № 196/01-19, підписаних класним керівником та в.о. директора, належну увагу навчанню та вихованню приділяє виключно мати: вона бере участь у шкільному житті, підтримує зв`язок із вчителями та відвідує батьківські збори. Письмовими доказами зі школи зафіксовано, що батько дитини контактів зі школою не підтримував, успішністю сина не цікавився та батьківські збори не відвідував. 
Питаннями здоров`я, медичного догляду, а також особистого і соціального розвитку дитини займається виключно позивачка. Згідно з Декларацією про вибір лікаря № 0001-36A1-8A10 від 02.01.2025 року, законним представником пацієнта виступає мати дитини. 
Відповідно до Довідки від 30.11.2025 року, виданої Релігійною організацією «Українська церква християн віри євангельської «Відродження» у м. Суми», малолітній ОСОБА_8 постійно відвідує денний центр «РОДИНА» для особистого та соціального розвитку саме разом зі своєю мамою. 
Оцінюючи аргументи відповідача ОСОБА_2 , викладені у відзиві на позовну заяву, суд ставиться до них критично та не бере до уваги з огляду на наступне:
Суд визнає факт наявності у відповідача інвалідності ІІІ групи та його періодичного перебування на стаціонарному лікуванні. Водночас, ІІІ група інвалідності є робочою і не свідчить про абсолютну неможливість особи брати участь у житті, вихованні та утриманні своєї дитини. Самі по собі проблеми зі здоров`ям не звільняють батька від виконання його прямого конституційного та сімейного обов`язку - піклуватися про дитину.
Крім того, суд зазначає, що сплата аліментів здійснюється виключно в порядку примусового стягнення державним виконавцем з пенсії відповідача. Це свідчить про відсутність у відповідача добровільного наміру матеріально підтримувати дитину. Наявність заборгованості, навіть за умови складного матеріального становища, підтверджує факт неналежного виконання аліментних зобов`язань.
Твердження відповідача про те, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, суд відхиляє як необґрунтовані та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Відповідно до законодавства України, у разі наявності перешкод з боку одного з батьків, інший з батьків має право:
- звернутися до органу опіки та піклування (Служби у справах дітей) із заявою про визначення способів участі у вихованні дитини.
- звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіка побачень.
Відповідач не надав суду жодного доказу (копій заяв, скарг, рішень суду чи висновків органу опіки), які б підтверджували його активні та систематичні дії, спрямовані на захист свого права на спілкування з дитиною. Пасивна поведінка відповідача свідчить про втрату інтересу до дитини.
Посилання відповідача на укладення у 2018 році нового шлюбу та народження у 2019 році доньки ОСОБА_5 суд оцінює також критично. Цей факт беззаперечно доводить, що відповідач фізично, психологічно та соціально здатний виконувати батьківські обов`язки, дбати про дитину та брати участь у її вихованні. Проте свою здатність бути батьком він реалізує виключно щодо дитини від другого шлюбу, свідомо ігноруючи потреби та інтереси своєї старшої дитини (щодо якої подано позов). Така вибірковість у виконанні батьківських обов`язків є неприпустимою.
Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «Савіни проти України», «Гант проти України», на які посилається відповідач, де наголошується, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Однак ключовим принципом, який застосовує ЄСПЛ та національні суди, є забезпечення найкращих інтересів дитини. Винна поведінка відповідача (ухилення від виконання батьківських обов`язків) проявляється саме в його свідомій бездіяльності: відсутності спроб налагодити контакт із дитиною, відсутності добровільної матеріальної та духовної підтримки, незацікавленості у стані здоров`я дитини, її успіхам та розвитку. Відповідач не довів, що протягом тривалого часу вживав достатніх і розумних заходів для виконання свого батьківського обов`язку.
Судом також досліджено висновок Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради за результатами обстеження умов проживання від 09 лютого 2026 року. Зі змісту вказаного доказу судом встановлено наступні фактичні обставини:
За місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) створено всі необхідні умови для його виховання, навчання та всебічного розвитку. Дитина повністю забезпечена повноцінним харчуванням, сезонним одягом та взуттям. Для навчання та належного відпочинку малолітній має окрему кімнату, яка облаштована комп`ютерною технікою та всим необхідним для проживання та навчання.
Підтверджено, що дитина навчається у 5-В класі Сумського ЗЗСО І-ІІІ ступенів №26, при цьому увагу її вихованню та шкільному життю приділяє виключно мати.
Під час бесіди зі спеціалістами Служби у справах дітей малолітній ОСОБА_9 висловив свою свідому позицію щодо предмета спору. Дитина обізнана про намір матері позбавити біологічного батька батьківських прав і повністю підтримує цей позов. Свою позицію малолітній мотивує тим, що біологічний батько його життям не цікавиться. Водночас дитина підтвердила наявність тісного емоційного зв`язку зі своїм вітчимом, якого вона називає татом.
При обстеженні умов проживання Відповідача ( АДРЕСА_2 ) останній особисто підтвердив спеціалістам служби факти свого ухилення від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, Відповідач повідомив, що не підтримує зв`язку з колишньою дружиною, востаннє бачив сина ще до початку війни, не спілкується з дитиною телефоном та не надає матеріального забезпечення. Незважаючи на визнання власної бездіяльності стосовно сина, Відповідач висловив категоричне заперечення проти задоволення позову.
Зазначений висновок є належним та допустимим доказом, який об`єктивно підтверджує доводи Позивачки щодо свідомого та тривалого ухилення Відповідача від виховання і утримання сина. Зміст висновку вказує на те, що Відповідач самоусунувся від батьківських обов`язків, а позбавлення його батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини, яка вже інтегрована у нову повноцінну сім`ю.
Аналізуючи спірні правовідносини, суд виходить із засад пріоритету забезпечення найкращих інтересів дитини. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі ст. 122 СК походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Судом встановлено, що на момент народження ОСОБА_10 сторони перебували у шлюбі. Отже, за Сімейним кодексом України ОСОБА_2 значиться батьком малолітньої дитини.
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками відповідно до постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, що також вказано у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення Відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
На думку суду, поведінка відповідача свідчить про незацікавленість його як батька у долі дитини, байдужому ставленні до своїх батьківських обов`язків. Досліджені письмові докази у своїй сукупності дають суду підстави встановити, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не бере участі в матеріальному забезпеченні, медичному догляді, шкільному та духовному вихованні сина, що є об`єктивною підставою для застосування до нього положень ст. 164 Сімейного кодексу України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Позивач надав суду достатні докази на підтвердження винної поведінки відповідача, його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина. Він не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не спілкується з ним і навіть не намагається вживати відповідних заходів для цього.
Суд виходить з того, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем є доведеною.
Отже, у справі, яка розглядається судом встановлено, що наявні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав стосовно дитини малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Аналізуючи всі доводи сторін, Суд також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211.20 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст. 51 Конституції України, ст.ст. 150, 155, 157, 164, 165 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_6 ) про позбавлення батьківських прав - задоволити.
Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст судового рішення виготовлено 27 липня 2026 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО