ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року
справа №380/8030/26
провадження № П/380/8113/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Чаплик І.Д., розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в
ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100 тис. грн. за період безперервного стаціонарного лікування та відпустки після тяжкого поранення та проходження Військово-лікарської комісії;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100 тис. грн. за період безперервного стаціонарного лікування та відпустки після тяжкого поранення та проходження Військово-лікарської комісії у розмірі 722 580 (сімсот двадцять дві тисячі п`ятсот вісімдесят) грн. 00 коп;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період безперервного стаціонарного лікування та відпустки після тяжкого поранення та проходження Військово-лікарської комісії;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення за період безперервного стаціонарного лікування та відпустки після тяжкого поранення та проходження Військово-лікарської комісії у розмірі 142 958 грн. (сто сорок дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 00 коп;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 250- кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.
Ухвалою від 01.04.2026 позовну заяву залишено без руху з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду.
Ухвалою від 20.04.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову. При цьому суд зазначив, що заява про поновлення строків звернення до суду буде розглядатись з урахуванням позиції відповідача у вказаній справі.
Ухвалою від 27.04.2026 роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в самостійні провадження, в провадженні справи №380/8030/26 розглядаються наступні позовні вимоги:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період безперервного стаціонарного лікування та відпустки після тяжкого поранення та проходження Військово-лікарської комісії;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення за період безперервного стаціонарного лікування та відпустки після тяжкого поранення та проходження Військово-лікарської комісії у розмірі 142 958 грн. (сто сорок дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 00 коп.
В обґрунтування вказаних позовних вимог зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації. Зазначає, що під час безпосередньої участі у бойових діях та заходах, спрямованих щодо відсічі збройної агресії російської федерації позивач отримав поранення та проходив довготривале лікування, внаслідок чого був виведений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . Постановою військово-лікарської комісії позивач був визнаний непридатним до військової служби через 6 місяців. Враховуючи зазначене, позивач вважає, що має право на нарахування і виплату щомісячної додаткової винагороди у розмірі 20 100 грн за час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 відповідно до Постанови №168. Проте відповідач у спірний період вказану додаткову винагороду не виплачував. Вважаючи протиправними такі дії відповідача, позивач звернувся до суду.
Відповідач 10.06.2026 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що твердження позивача про те, що військова частина НОМЕР_1 не здійснювала належного реагування на обставини його поранення та перебування на лікуванні, є необґрунтованими. За наявності підтвердних документів і відповідних наказів нарахування та виплати позивачу проводилися. Водночас у межах цієї справи позивач просить стягнути саме 142 958 грн щомісячного грошового забезпечення, однак належного розрахунку цієї суми не надає. Зі змісту позовної заяви вбачається, що заявлена сума визначена позивачем шляхом множення суми 20 100 грн на період 7 місяців 7 днів. Разом з тим, такий розрахунок не є належним розрахунком щомісячного грошового забезпечення військовослужбовця. Позивач не зазначає, з яких саме складових сформована сума 142 958 грн, який посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, премія чи інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення підлягали нарахуванню за кожен конкретний місяць спірного періоду. Позивач також не доводить, що сума 20 100 грн є саме його щомісячним грошовим забезпеченням у розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 260. Отже, заявлена до виплати сума 142 958 грн є необґрунтованою, не підтверджена належними первинними фінансовими документами, не є безспірною та не може бути покладена в основу судового рішення про зобов`язання відповідача здійснити конкретну виплату. Окремо слід зазначити, що правове регулювання виплат військовослужбовцям, які отримали поранення, проходять лікування, перебувають у відпустці за станом здоров`я, перебувають у розпорядженні командира або не прибули до військової частини після завершення лікування, не є однаковим.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації.
Згідно із довідкою військової частини НОМЕР_1 від 26.06.2025 №5026убд про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України солдат ОСОБА_1 в період з 04.02.2025 по 08.03.2025 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в: н.п. Косіца Курської обл. російської федерації.
Згідно із довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 19.03.2025 №775, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 08.03.2025 одержав вибухову травму, вогнепальне осколкове поранення правої гомілки з вогнепальними багатоуламковими переломами нижньої третини обох кісток зі зміщенням при безпосередній участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконанні бойових завдань у складі підрозділ військової частини НОМЕР_4 , поблизу хутора Косіца Суджанського району Курської області російської федерації внаслідок мінометного обстрілу, скидані противником невідомого вибухового пристрою з безпілотного літального апарат та застосування противником дрону-камікадзе (типу FPV) отримав поранення. Перебував в засобах індивідуального захисту (шолом, бронежилет). Факт вчинення адміністративного чи кримінального правопорушень, самокаліцтва не виявлено. У стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не перебував.
У період з 11.03.2025 по 13.03.2025 позивач перебував на лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Центральна міська клінічна лікарня» Сумської міської ради, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №5288 від 13.03.2025. Діагноз: вибухова травма від 08.03.2025, ВОНП правої гомілки з вогнепальними багатоуламковими переломами нижньої третини обох кісток гомілки зі зміщенням.
У період з 13.03.2025 до 02.05.2025 позивач перебував на лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська лікарня №8» виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №6936 від 02.05.2025. Діагноз: ВТ від 09.03.2025. ВОНП правої гомілки з вогнепальними багатоуламковими переломами нижньої третини обох кісток зі зміщенням фрагментів, фіксовані в АЗФ. Акубаротравма (від 09.03.2025) у вигляді гострої нейросенсорної приглуховатості. Розлад адаптації.
Також перебування позивача на лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська лікарня №8» виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до 09.06.2025 підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №13549 від 09.06.2025. Діагноз: Наслідки вибухової травми (08.03.2025) Повільноконсолідуючий вогнепальний багатоуламковий перелом н/з правої великогомілкової та малогомілкової кісток. Акубартотравма (від 08.03.2025) у вигляді нейросенсорної приглухуватості. Розлад адаптації.
У період з 09.06.2025 до 24.06.2025 позивач проходив лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська лікарня №8» виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №6936 від 24.06.2025. Основний діагноз: множинні травми гомілки.
У період з 25.06.2025 до 09.07.2025 позивач проходив лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Медичний центр реабілітації та паліативної допомоги» Департаменту охорони здоров`я виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №2585 від 09.07.2025. Діагноз: наслідки ВТ (08.03.2025) у вигляді повільно консолідуючого вогнепального багато уламкового перелому нижньої третини правої велико гомілкової та малогомілкової кісток; акубаротравми (анамнестично) у вигляді суб`єктивного вушного шуму, вистибуло-атактичного синдрому, цефалгії. Розлад адаптації.
У період з 10.07.2025 до 24.07.2025 позивач проходив лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Медичний центр реабілітації та паліативної допомоги» Департаменту охорони здоров`я виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №2833 від 24.07.2025. Діагноз: наслідки ВТ (08.03.2025) у вигляді повільно консолідуючого вогнепального багато уламкового перелому нижньої третини правої велико гомілкової та малогомілкової кісток; акубаротравми (анамнестично) у вигляді суб`єктивного вушного шуму, вистибуло-атактичного синдрому, цефалгії. Розлад адаптації.
21.07.2025 позивач пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією КНП «Медичний центр реабілітації та паліативної допомоги» виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується довідкою №2025-0721-1443-0563-0. Опис діагнозу: Незміцнілі кісткові мозолі обох кісток нижньої третини правої гомілки внаслідок ВТ (08.03.2025): ВОНП правої гомілки з вогнепальними багатоуламковими переломами нижньої третини обох кісток гомілки зі зміщенням уламків, лікованих оперативно: 11.03.2025- ПХО ран, позавогнищевий остеосинтез стрижневим трикутним АЗФ; 03.06.2025- відкрита репозиція правої великогомілкової, МОС пластиною та гвинтами з кістковою пластикою. Травма, Каліцтво, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини. На підставі статті 81 графи II розкладу хвороб: Потребує тривалого лікування протягом 60 календарних днів.
У період з 25.07.2025 до 11.08.2025 позивач проходив лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Медичний центр реабілітації та паліативної допомоги» Департаменту охорони здоров`я виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №3038 від 11.08.2025. Діагноз: наслідки ВТ (08.03.2025) у вигляді повільно консолідуючого вогнепального багато уламкового перелому нижньої третини правої велико гомілкової та малогомілкової кісток; акубаротравми (анамнестично) у вигляді суб`єктивного вушного шуму, вистибуло-атактичного синдрому, цефалгії. Розлад адаптації.
У період з 12.08.2025 до 26.08.2025 позивач проходив лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська лікарня №18» виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №12602/25 від 26.08.2025. Основний діагноз: інші мононевропатії нижньої кінцівки.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 12.09.2025 №4659 призначено службове розслідування з метою встановлення умов і причин, що спричинили невиконання службових обов`язків, неприбуття, станом на 12.09.2025, до місця тимчасового розташування підрозділу поблизу населеного пункту Велика Чернеччина Сумської області, після завершення 26.08.2025 стаціонарного лікування, військовослужбовцем, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , солдатом ОСОБА_1 , та встановлення ступеня його вини.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 24.09.2025 №5827 «Про результати службового розслідування» встановлено, що 27 серпня 2025 року зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 не прибув після завершення стаціонарного лікування до тимчасового розташування підрозділу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 поблизу населеного пункту АДРЕСА_3 . Закріплена зброя та інвентарне майно перебуває в підрозділі. З 27 серпня 2025 року по теперішній час місцезнаходження вищезазначеного військовослужбовця невідоме та зв`язок з ним відсутній. Будучи військовослужбовцем призваним під час мобілізації, солдат ОСОБА_1 з 27 серпня 2025 року відсутній на військовій службі без поважних причин та проводить час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби під час мобілізації у Збройних Силах України, чим порушив військову дисципліну та вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України. Станом на 21 вересня 2025 року солдат ОСОБА_1 не повернувся до тимчасового розташування підрозділу 2 десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Своїми діями, зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , порушив вимоги наступних нормативно-правових актів, а саме статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, яка зазначає, що кожен військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
За порушення військової дисципліни, а саме за неприбуття після виписки з лікувального закладу та відсутність на військовій службі без поважних причин з 27 серпня 2025 року, порушення вимог статей 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та умисне ухилення від виконання обов`язків військової служби під час мобілізації, на підставі пункту «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зарахованому у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 оголошено сувору догану. Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 15 розділу 1, пункту 5 розділу 16 та пункту 15 розділу 34 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зарахованому у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 , доручено не виплачувати грошове забезпечення за час відсутності на військовій службі без поважних причин з дня неприбуття після завершення стаціонарного лікування з 27 серпня 2025 року по день повернення у військову частину НОМЕР_1 , не виплачувати премію та додаткову винагороду за серпень та вересень 2025 року в повному обсязі. Начальнику стройової частини відділення персоналу (s-І) штабу військової частини НОМЕР_1 внести зміни в пункт 15 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.09.2025 №261, а саме: солдату ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 27 серпня 2025 року.
15.10.2025 позивач пройшов медичний огляд гарнізонною військово-лікарською комісією №1 Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», що підтверджується свідоцтвом про хворобу №2025-1015-1235-5336-0. Основний діагноз: Наслідки МВТ (08.03.2025): вогнепального осколкового поранення правої гомілки, лікованого етапними хірургічними обробками, з вогнепальним багатоуламковим переломом нижньої третини обох кісток правої гомілки, лікованим оперативно (11.03.2025 - монтаж стержневого АЗФ на праву нижню кінцівку по типу "гомілка-стопа"; 29.04.2025 - демонтаж стержневого АЗФ з правої нижньої кінцівки; 03.06.2025 - відкрита репозиція, занурений МОС уламків правої великогомілкової кістки), у вигляді зміцнілих рубців, сповільненоконсолідуючого перелому з наявністю металоконструкції, нестійкою комбінованою змішаною контрактурою правого гомілковостопного суглоба, больовим синдромом, правобічної Посттравматичної невропатії малогомілкового нерву з помірним порушенням функції. Поранення, Травма, ТАК, пов`язан(-а/е/і) із захистом Батьківщини.
На підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб: Непридатний до військової служби з переоглядом через 6 місяців.
Вважаючи, що він має право на виплату додаткової винагороди у розмірі 20 100 грн за час перебування у розпорядженні командира військової частини, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано такі обставини справи та норми чинного законодавства.
Щодо питання про дотримання позивачем строку на звернення до суду суд зазначає таке.
Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Вищенаведені правові положення свідчать про те, що законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому, приписи статті 123 КАС України передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст. 122 КАС України).
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Втім, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Так, Верховний Суд України у постанові від 17 липня 2015 року у справі №21-8а15 вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальну законі.
Офіційне тлумачення положення вищевказаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.
Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, надаючи оцінку поняттям грошова винагорода, одноразова грошова допомога при звільненні та оплата праці і заробітна плата, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).»
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 та від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22.
Як зазначено у позовній заяві, позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період починаючи з 08.03.2025 до 15.10.2025.
Оскільки як видно з матеріалів позовної заяви, на момент звернення до суду позивач продовжує проходити військову службу, доказів його звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , до спірних правовідносин має застосуватися частина 1 статті 233 КЗпП України.
Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утратила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У вказаному Рішенні Конституційний Суд дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Таким чином, станом на момент розгляду справи норми частини 1 статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат визнана неконституційною, а тому не може застосовуватись судом.
Отже, оскільки за змістом спірних правовідносин, до таких не підлягає застосуванню тримісячний строк на звернення до суду, тому суд не вважає за необхідне вирішувати питання про його поновлення.
Щодо позовних вимог по суті суд зазначає таке.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
У Рішенні від 06 квітня 2022 року №1-р(II)/2022 Конституційний Суд України зазначив, що частину п`яту статті 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки" (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини); а також, що з урахуванням вимог частини п`ятої статті 17 Конституції України метою законодавчого регулювання в цій сфері є як усебічне соціальне забезпечення військовослужбовців, яке компенсуватиме установлені законом обмеження та умови служби, властиві цій категорії громадян, так і підвищення мотивації особового складу Збройних Сил України у виконанні ними покладених на них функцій щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності (частина друга статті 17 Основного Закону України).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», наказом міністра оборони України від 07.06.2018 №260 було прийнято Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок №260).
Пунктом 2 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення включає: -щомісячні основні види грошового забезпечення; -щомісячні додаткові види грошового забезпечення; -одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: -посадовий оклад;-оклад за військовим званням; -надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: -підвищення посадового окладу; -надбавки; -доплати; -винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; -премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: -винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; -допомоги.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№ 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №50/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 08.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024, №704/2024 від 28.10.2024, №26/2025 від 14.01.2025, №235/2025 від 15.04.2025, №478/2025 від 14.07.2025, від 20.10.2025 №793/2025, від 12.01.2026 №40/2026, від 27.04.2026 №342/2026) з 4 травня 2026 року строком на 90 діб.
Підпунктом 2 пункту 4 Указу №64/2022 Кабінету Міністрів України доручено забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», статті 9-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та абзаців другого восьмого пункту 2 розділу IІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 28 червня 2023 р. № 3161-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова №168).
Абзацом 7 пункту 1-1 Постанови №168 передбачено, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.
Також пунктом 2 розділу XXXIV Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
З аналізу наведеного вище слідує, що виплата додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) лише за одночасного виконання наступних трьох умов:
1) військовослужбовець має отримати поранення (контузію, травму або каліцтву), пов`язане із захистом Батьківщини;
2) військовослужбовець має бути визнаним військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
3) військовослужбовець має бути зарахованим у розпорядження відповідних командирів.
Як вже встановлено судом, позивачем було отримано поранення 08.03.2025, яке пов`язане із захистом Батьківщини, внаслідок чого останній перебував на тривалому лікуванні. Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивача було визнано непридатним до військової служби з переоглядом через 6 місяців лише 15.10.2025 рішенням гарнізонної військово-лікарської комісії №1 Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь». Тому суд приходить до висновку, що право на виплату такої винагороди у розмірі 20 100 грн відповідно до Постанови №168 виникло у позивача лише із вказаної дати. Таким чином, оскільки у період з 08.03.2025 по 15.10.2025 позивач не був визнаний висновком ВЛК непридатним до військової служби з переоглядом через 6 місяців, у відповідача були відсутні підстави для нарахування вказаної суми грошового забезпечення у спірний період. Водночас, на момент проходження військово-лікарської комісії виплата грошового забезпечення позивачу була припинена з 27.08.2025 наказом командира військової частини від 24.09.2025 №5827 «Про результати службового розслідування», у зв`язку із самовільним залишенням частини позивачем. Таким чином, оскільки виплата грошового забезпечення позивачу на момент проходження ним військово-лікарської комісії була припинена, а доказів повернення його у розташування військової частини НОМЕР_1 та поновлення йому виплати грошового забезпечення позивач не надав, суд приходить до висновку про відсутність підстав для нарахування позивачеві вказаної додаткової винагороди з моменту встановлення йому висновком військово-лікарської комісії непридатності до військової служби з переоглядом через 6 місяців.
За наведених обставин, твердження позивача щодо протиправності дій відповідача стосовно відмови у нарахуванні і виплаті додаткової винагороди у спірний період, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, тому відмовляє у їх задоволенні.
Згідно зі статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно із частиною першою статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.
Судові витрати, на підставі вимог статті 139 КАС України, при відмові в задоволенні позову, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :
у задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чаплик І.Д.