ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/5339/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
офісу ГП - Колодяжна А.В.
позивача - 1 - Табакар В.С.
позивача - 2 - Дяченко Т.О.
відповідача - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Херсонської обласної прокуратури
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 (у складі колегії суддів: Богацької Н.С. (головуючий), Діброви Г.І., Принцевської Н.М.)
та рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 (суддя Волков Р.В.)
за позовом: керівника Херсонської окружної прокуратури в інтересах держави в особі:
1) Херсонської міської ради
2) Херсонської міської військової адміністрації
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"
про стягнення 1 835 860,88 грн
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. 30.12.2025 керівник Херсонської окружної прокуратури (далі - Прокурор, Скаржник) звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Херсонської міської ради (далі - Рада) та Херсонської міської військової адміністрації (далі - Херсонська МВА) з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (далі - ТОВ "ЕКО") в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності за період з 03.10.2021 по 03.10.2024.
1.2. В обґрунтування позову Прокурор посилається на те, що Відповідач за відсутності правових підстав користується земельною ділянкою під належним йому об`єктом нерухомості, проте не сплачує орендну плату, у зв`язку з чим безпідставно зберіг грошові кошти у розмірі заявленої до стягнення суми, нарахованої за період з 03.10.2021 по 03.10.2024. За доводами Прокурора, позивачі (Рада та Херсонська МВА) втрачають належне їм майно, а саме кошти за землекористування, тобто має місце факт безпідставного збереження Відповідачем за рахунок позивачів грошових коштів у розмірі орендної плати. 
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.03.2026, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026, позов Прокурора задоволено частково, стягнуто з ТОВ "ЕКО" на користь Ради (повноваження якої здійснює Херсонська МВА) 538 968,89 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. В решті позову відмовлено. 
2.2. Суди погодилися з доводами Прокурора про безпідставне користування Відповідачем земельною ділянкою комунальної власності у спірний період, проте врахували положення пункту 69.14 підрозділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України та дійшли висновку про неправомірне нарахування за періоди з 01.03.2022 по 11.11.2022 (період тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади) та з 01.05.2023 по теперішній час (знаходження Херсонської міської територіальної громади у зоні бойових дій). 
2.3. Суди також зазначили, що стягнення з Відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою, яка спочатку знаходилася під тимчасовою окупацією, а в подальшому - в зоні активних бойових дій, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Суд першої інстанції здійснив власний розрахунок безпідставно збережених коштів, згідно якого Відповідач мав сплачувати плату за землю (а саме за періоди з 03.10.2021 по 28.02.2022 та з 12.11.2022 по 30.04.2023), і апеляційний суд такий розрахунок визнав обґрунтованим.
2.4. Прокурор з вказаними судовими рішеннями не погодився та скористався правом їх касаційного оскарження.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 29.06.2026 на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.2. У своїй касаційній скарзі Прокурор просить Суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 в частині, якою відмовлено у задоволенні позову, та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.
3.3. Підставами касаційного оскарження Прокурор визначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо можливості стягнення з особи безпідставно збережених коштів (у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України) у розмірі орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності без правовстановлюючих документів за період, коли така земельна ділянка відносилася до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (відповідно до наказів Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376), та чи поширюються на такого фактичного бездокументарного користувача гарантії звільнення договірного (титульного) землекористувача від плати за землю, передбачені пунктом 69.14 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України. 
3.4. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "ЕКО" просить відмовити Прокурору у задоволенні касаційної скарги, а судові рішення у справі залишити без змін.
3.5. Позивачі правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористалися.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. ТОВ "ЕКО" є власником будівлі загальною площею 7 130,7 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Херсон, Миколаївське шосе, 19 на земельній ділянці з кадастровим номером 6510136600:05:002:0072, яка належить територіальної громаді міста Херсон на праві комунальної власності. 
4.2. При цьому Відповідач не здійснив заходів щодо належного оформлення права користування вищевказаною земельною ділянкою, тому, за доводами Прокурора, упродовж спірного періоду (03.10.2021 - 03.10.2024) користувався нею без достатньої правової підстави (без укладення відповідного договору та державної реєстрації права). 
4.3. Оскільки за фактичне користування земельною ділянкою Відповідач коштів до місцевого бюджету не сплачував, Прокурор звернувся до суду з відповідним позовом.
4.4. При розгляді справи суди звертали увагу, що наведені обставини учасниками справи не заперечуються, а спірними є лише наявність/відсутність підстав для звільнення ТОВ "ЕКО" від сплати за користування земельною ділянкою за періоди з 01.03.2022 по 12.11.2022 (період тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади) та з 01.05.2023 по теперішній час (знаходження Херсонської міської територіальної громади у зоні бойових дій).
4.5. Саме у вказаній частині Прокурор оскаржував рішення суду першої інстанції та, у подальшому - постанову апеляційного суду.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні Прокурора та представників Позивачів, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Верховний Суд є судом права, а не факту, тому, діючи у межах повноважень та порядку, визначених вказаною статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку. Про це прямо зазначено у постановах Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18, від 09.09.2025 у справі № 905/1491/24 та інших.
5.3. Касаційне провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доведення наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, покладається на нього. Такі висновки Верховного Суду містяться у постановах, зокрема, від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 15.01.2026 у справі № 916/411/23, від 04.02.2026 у справі № 920/1557/24, від 06.05.2026 у справі № 908/1619/25, від 03.06.2026 у справі № 902/1256/25 та інших.
5.4. Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. 
5.5. При цьому завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
5.6. Предметом касаційного перегляду у цьому провадженні є постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 у тій частині, в якій Прокурору відмовлено у задоволенні його позову про стягнення безпідставно збережених Відповідачем коштів за користування земельною ділянкою у періоди тимчасової окупації території міста Херсона (з 01.03.2022 по 11.11.2022) та ведення активних бойових дій (з 01.05.2023 по 03.10.2024, тобто по дату закінчення спірного періоду).
5.7. Колегія суддів звертає увагу, що судові рішення в частині стягнення коштів за періоди 03.10.2021 по 28.02.2022 та з 12.11.2022 по 30.04.2023 Прокурором не оскаржуються та Судом не переглядаються.
Так само учасниками справи не оспорюється фактичне користування Відповідачем спірною земельною ділянкою в силу знаходження на ній власного нерухомого майна та, як наслідок, наявний обов`язок такого землекористувача сплатити за користування землею у вищевказані безспірні періоди (за обставинами справи - у вигляді безпідставно збережених коштів). Тому колегією суддів не переглядається правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права при встановленні зазначених обставин та при їх оцінці, оскільки Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.
5.8. З огляду на зазначені у пункті 3.3 цієї постанови підстави касаційного оскарження Прокурором судових рішень у справі колегія суддів вбачає означену ним відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права щодо можливості стягнення з особи безпідставно збережених коштів (у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України) у розмірі орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності без правовстановлюючих документів, та чи поширюються на такого фактичного бездокументарного користувача гарантії звільнення договірного (титульного) землекористувача від плати за землю, передбачені пунктом 69.14 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, за два різні періоди:
- коли земельна ділянка належала до територій, тимчасово окупованих російською федерацією;
- коли така земельна ділянка відносилася до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії.
5.9. З огляду на різне нормативно-правове регулювання правового режиму на таких територіях колегія суддів зазначає про різне правозастосування зазначених Прокурором норм матеріального права (статті 1212 Цивільного кодексу України та пункту 69.14 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України) до спірних у цій справі правовідносин залежно саме від такого правового режиму.
5.10. Щодо періоду, упродовж якого спірна земельна ділянка належала до територій, тимчасово окупованих російською федерацією, Верховний Суд зазначає наступне.
Як зазначили суди попередніх інстанцій з посиланням, зокрема, на Наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, територія Херсонської міської територіальної громади перебувала у тимчасовій окупації з 01.03.2022 по 11.11.2022, а з 01.05.2023 по теперішній час - у зоні бойових дій. Крім того, збройна агресія російської федерації та введення воєнного стану, а також окупація Херсонської міської територіальної громади у вказаний період є загальновідомими і не потребують окремого доказування.
Здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованих територіях України заборонено законодавством України, і дозволяється українським бізнесам лише після зміни податкової адреси на підконтрольну територію. Так вимоги статей 13, 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" містять обмеження на здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованих територіях України. Будь-яка співпраця з агресором тягне за собою кримінальну відповідальність, визначену, зокрема, статтею 111-1 Кримінального кодексу України.
З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що окупація військами російської федерації території Херсонської міської територіальної громади, тобто в силу об`єктивних та незалежних від ТОВ "ЕКО" причин, повністю позбавили його як можливості, так і законного права користуватися належними йому як об`єктом нерухомості (навіть можливості бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо), так і земельною ділянкою, на якій цей об`єкт знаходиться.
У цьому аспекті пріоритетним є застосування приписів статті 3 Конституції України, згідно з якими людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
З огляду на те, що стягнення з землекористувачів - резидентів України коштів за фактичне користування земельною ділянкою у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України прямо випливає з самого факту користування (тобто факт користування є предметом доказування у справах такої категорії), вищевказана неможливість такого користування внаслідок тимчасової окупації території військами російської федерації повністю виключає наявність підстав для стягнення таких коштів, тобто для задоволення відповідних позовних вимог. 
5.11. Підсумовуючи викладене Верховний Суд зазначає про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог Прокурора у цій частині, а саме у стягненні коштів за фактичне користування земельною ділянкою у період з 01.03.2022 по 11.11.2022. 
5.12. Стосовно періоду, коли спірна земельна ділянка відносилася до територій, на яких велися бойові дії, Верховний Суд звертає увагу на наступне.
Згідно з підпунктом 14.1.147. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
При цьому починаючи з 01.01.2023 за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.
При розгляді справи суди попередніх інстанцій виходили з того, що на спірній земельній ділянці розташоване нерухоме майно Відповідача, який фактично користується зазначеною землею без належного оформлення речових прав на неї, проте не сплачує плату за землю, тому дійшли висновку про наявність у нього обов`язку щодо внесення плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій знаходяться належні йому нежитлові будівлі, проте за винятком, зокрема, періоду бойових дій. 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів про поширення на спірні правовідносини податкових пільг, тобто про наявність підстав для звільнення ТОВ "ЕКО" від обов`язку сплати коштів за користування земельною ділянкою у період з 01.05.2023 по 03.10.2024 з огляду на те, що пільговий період застосовувався виключно до суб`єктів господарювання, у яких на момент настання цього періоду був укладений та чинний договір оренди земельної ділянки. 
Про це зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20, відповідно до пункту 49 якої "З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1 статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3 статті 265 Податкового кодексу України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: "власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України".
Таке правозастосування є чітким і зрозумілим, відповідає вимогам закону та ділового обороту, і підстав для відступу від такого висновку Верховного Суду не вбачається.
Зважаючи на викладене колегія суддів зазначає про безпідставність доводів Прокурора щодо відсутності правового висновку Верховного Суду з вказаного питання та, як наслідок, про недоведеність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
При цьому Суд зазначає, що для правильного вирішення спору, предметом якого є стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів у період ведення активних бойових дій на відповідній території важливе значення має надання оцінки поведінці учасників таких правовідносин. Про це Верховний Суд зазначав у постановах, зокрема, від 10.02.2026 у справі № 910/2211/25 та від 01.07.2026 у справі № 910/2692/25. 
Тобто у цій справі № 916/5339/25 оцінці підлягала і поведінка ТОВ "ЕКО" як фактичного землекористувача, спрямована на приведення таких правовідносин у правову площину, тобто задля прийняття Радою відповідного рішення та укладення договору оренди, і поведінка Ради як органу, уповноваженого розпоряджатися земельною ділянкою. Зокрема, за умови доведення землекористувачем (Відповідачем у цій справі) вжиття ряду комплексних заходів, спрямованих на оформлення та реєстрацію відповідного права користування, та водночас при протиправній бездіяльності Ради у вирішенні такого питання, у суду дійсно могли б бути підстави для висновку про звільнення його від обов`язку оплати за землекористування за аналогією з документарним землекористувачем. 
Водночас у матеріалах справи відсутні як докази вжиття ТОВ "ЕКО" будь-яких заходів для документального оформлення орендних правовідносин (заяви/листи до Ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації, розробка будь-яких проектних документів, проведення інвентаризаційних заходів тощо), так і докази перешкоджання Ради в оформленні такого права чи її протиправної бездіяльності як орендодавця, органу місцевого самоврядування чи власника земельної ділянки.
5.13. З урахуванням наведених обставин у їх сукупності Верховний Суд зазначає про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для звільнення ТОВ "ЕКО" від обов`язку повернути Раді кошти, безпідставно збережені за землекористування за період з 01.05.2023 по 03.10.2024, тобто з початку бойових дій на спірній території по дату закінчення періоду стягнення, зазначеного Прокурором у позові.
5.14. З урахуванням вимог чинного законодавства та актуальної судової практики, зважаючи на всі обставини справи у їх сукупності ТОВ "ЕКО" не належить до суб`єктів, що звільнені від оплати за землекористування у період, коли територія, що включає спірну земельну ділянку, відносилася до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії.
5.15. Водночас суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та дійшли передчасних висновків про відмову в задоволені позовних вимог у цій частині та, відповідно, наведений Прокурором розрахунок і його обґрунтованість не перевірили.
5.16. У свою чергу в силу імперативних приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості перевірити правильність нарахування за такий період збережених Відповідачем у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України коштів, з`ясувати та встановити вищевказані обставини, що мають значення для справи, а їх відсутність перешкоджає прийняттю законного та обґрунтованого рішення, тому приходить до висновку про скасування судових рішень та передачу справи на новий розгляд до місцевого господарського суду з метою врахування наведеного та встановлення відповідних обставин.
5.17. Зазначені Судом обставини підлягають повному та об`єктивному з`ясуванню під час нового розгляду справи, оскільки мають значення для прийняття законного рішення по суті спору.
5.18. Додатково колегія суддів звертає увагу на встановлену статтею 316 Господарського процесуального кодексу України обов`язковість вказівок, що містяться у цій постанові, для судів першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду, а також зазначає, що суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність та обґрунтованість рішення у справі, яке повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. 
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
6.2. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.3. За змістом частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
6.4. Ураховуючи викладене та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду. 
6.5. Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги наведене в цій постанові, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо дослідити наявні у справі докази, встановити усі обставини, що входять до предмета доказування такого позову і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством прийняти відповідне рішення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314- 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Херсонської обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 у справі № 916/5339/25 скасувати.
3. Справу № 916/5339/25 передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко