ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/555/26
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1663/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Супруна О.П.,
суддів: Разгуляєвої О.В., Стельмаха А.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Павлова В.Г. від 21.05.2026 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
У С Т А Н О В И В :
27.01.2026 ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» через систему «Електронний суд» звернулося до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 у розмірі 47 232,00 грн, а також стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору в сумі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.
Позовна заява вмотивована тим, що 01.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено Договір № 2866692 про надання споживчого кредиту в електронній формі, за умовами якого відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 14 400,00 грн. Позичальник зобов`язалася повернути отримані кошти, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.
Позивач зазначив, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав належним чином та надав відповідачу кредитні кошти в обумовленому розмірі. Водночас відповідач узяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у встановлені договором строки кредитні кошти не повернула та проценти за користування кредитом не сплатила, унаслідок чого утворилася заборгованість.
Також позивач посилався на те, що 21.04.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2866692 від 01.09.2020.
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, позивач просив суд стягнути з неї заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 47 232,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14 400,00 грн та заборгованості за процентами в розмірі 32 832,00 грн, а також понесені судові витрати.
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області своїм заочним рішенням від 16.02.2026 задовольнив позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», стягнувши з ОСОБА_1 заборгованість за Договором № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 у розмірі 47 232,00 грн, витрати на оплату судового збору в сумі 2 662,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн.
05.03.2026 ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Галас А.О., за допомогою систем «Електронний Суд» звернулася до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області із заявою про перегляд вказаного заочного рішення.
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області своєю ухвалою від 03.04.2026, беручи до уваги пояснення відповідача про те, що про існування вищевказаного заочного рішення суду вона дізналася лише 18.02.2026, оскільки не була належним чином повідомлена про розгляду справи, у зв`язку зі зміною місця реєстрації, зважаючи на те, що розгляд справи було проведено за відсутності відповідача, задовольнив заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 16.02.2026, скасував указане заочне рішення та призначив судове засідання для розгляду справи по суті.
У поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позову. Відзив умотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність і розмір заборгованості, зокрема первинних бухгалтерських документів та банківських виписок щодо руху коштів. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є одностороннім документом і сам по собі не може вважатися належним доказом. Крім того, відповідач посилалася на безпідставність нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору, відсутність доказів продовження строку користування кредитом та повідомлення боржника про відступлення права вимоги. Повідомила про користування професійною правничою допомогою, зазначивши попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн та просила стягнути їх із позивача в разі відмови в задоволенні позову.
У поданій відповіді на відзив ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», адвокат Усенко М.І., не погодилося з доводами сторони відповідача, уважаючи їх необґрунтованими, та наполягало на правомірності заявлених позовних вимог. Наданими до матеріалів справи доказами належним чином підтверджуються факт укладення кредитного договору, перерахування кредитних коштів, наявність і розмір заборгованості, а також законність нарахування процентів. Крім того, заявлений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним.
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області своїм рішенням від 21.05.2026 задовольнив позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», стягнувши з ОСОБА_1 заборгованість за Договором № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 у розмірі 47 232,00 грн, витрати на оплату судового збору в розмірі 2 662,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між відповідачем та первісним кредитором було укладено кредитний договір у електронній формі, який відповідає вимогам чинного законодавства, позичальник отримала кредитні кошти та не виконала взятих на себе зобов`язань щодо їх повернення. Суд дійшов висновку, що нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов кредитного договору, із урахуванням пролонгації строку кредитування, а право вимоги до відповідача правомірно перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Оскільки відповідач не надала належних доказів на спростування розрахунку заборгованості та не довела неправомірності нарахування процентів, суд визнав позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.
17.06.2026 до Чернігівського апеляційного суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга від представника ОСОБА_1 , у якій вона просить рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в позові, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що, на думку апелянта, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Апелянт зазначає, що суд безпідставно врахував відповідь позивача на відзив, яка була подана з порушенням вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), а тому підлягала поверненню без розгляду. Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність і розмір заборгованості, оскільки до матеріалів справи не подано первинних бухгалтерських документів, які підтверджували б рух коштів за кредитним договором, а наданий розрахунок заборгованості є лише внутрішнім документом позивача та сам по собі не підтверджує існування боргу.
Також апелянт стверджує, що проценти за користування кредитом були нараховані поза межами строку кредитування. На її переконання, матеріали справи не містять належних доказів пролонгації кредитного договору, зокрема відсутні докази направлення кредитодавцем повідомлення про продовження строку кредиту, погодження нового строку кредитування відповідачем, а також будь-якої додаткової угоди чи іншого документа, який би підтверджував продовження строку дії договору. У зв`язку з цим, нарахування процентів після закінчення визначеного договором строку кредитування є неправомірним та суперечить положенням статей 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) і правовим висновкам Верховного Суду щодо недопустимості нарахування договірних процентів після спливу строку кредитування за відсутності належно оформленої пролонгації.
У поданому через підсистему «Електронний суд» відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти її задоволення, уважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
На обґрунтування своєї позиції зазначає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача з ухваленим рішенням та спрямовані на уникнення виконання взятих на себе договірних зобов`язань, при цьому не спростовують встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи.
Представник позивача наголошує, що кредитний договір № 2866692 від 01.09.2020 був укладений відповідно до вимог законодавства в електронній формі шляхом використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Такий спосіб укладення договору відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію», який прирівнює електронний договір, підписаний у встановленому законом порядку, до договору, укладеного у письмовій формі.
Також представник позивача зазначає, що укладення електронного договору було можливим лише після проходження відповідачем процедури ідентифікації, входу до особистого кабінету, підтвердження волевиявлення та використання одноразового ідентифікатора, який надсилався на належні відповідачу засоби зв`язку. Отже, факт укладення кредитного договору належними та допустимими доказами підтверджений матеріалами справи, а твердження апелянта про його неукладення є безпідставними.
Крім того, представник позивача вказує, що всі істотні умови кредитного договору були погоджені сторонами до моменту його укладення, а кредитні кошти були фактично надані відповідачу, що свідчить про виникнення між сторонами договірних правовідносин та обов`язку відповідача виконати взяті на себе зобов`язання.
Із огляду на викладене, представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.05.2026 – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення, викладені у відзиві на неї, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції, установивши факт порушення відповідачем умов кредитного договору, виходив із того, що позивач довів належними та допустимими доказами факт пролонгації строку кредиту та переходу прав вимоги до нього від первісного кредитора.
Суд апеляційної інстанції частково не погоджується з такими висновками з наступних підстав. 
Судом установлено, що 01.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір № 2866692 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 14 400,00 грн шляхом перерахування коштів на платіжну карту № НОМЕР_1 , строк кредитування 30 днів, із можливою пролонгацією, зі сплатою відсотків – знижена процентна ставка – 0,57 % та стандартна процентна ставка – 1,90 % у день за користування кредитом, якщо споживач не виконає умови договору для застосування зниженої процентної ставки.
Зазначений договір, графік платежів та паспорт споживчого кредиту був підписаний електронним підписом відповідача, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора М541691, який був надісланий 01.09.2020 о 15:20:13 на особистий номер телефону ОСОБА_1 - НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою про ідентифікацію.
Згідно відомостей, наданих ТОВ Фінансова компанія «WayForPay», що має право на надання платіжних послуг, вих. № 6511-ВП від 16.12.2025, грошові кошти в розмірі 14 400 грн 01.09.2020 зараховані на банківську картку № НОМЕР_3 , код авторизації – НОМЕР_4 , номер транзакції – НОМЕР_5 .
Також, листом АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується, що на ім`я ОСОБА_1 у банку було емітовано карту № НОМЕР_6 ( НОМЕР_7 ), на яку 01.09.2020 зараховано 14 400,00 грн.
Згідно розрахунку заборгованості за договором № 2866692 від 01.09.2020 заборгованість ОСОБА_1 становить 47 232,00 грн, із яких 14 400,00 грн – прострочена заборгованість за сумою кредиту, 32 832,0 грн – прострочена заборгованість за відсотками, нарахування яких відбувалося до 25.01.2021.
21.04.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021, за умовами якого до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Договором № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 у розмірі 47 232,00 грн, що підтверджується копіями зазначеного договору відступлення прав вимоги, витягу з реєстру боржників до вказаного договору, акта приймання-передачі реєстру боржників та платіжною інструкцією від 21.04.2021 про оплату компенсації за відступлення прав вимоги.
Відповідно до копії витягу з реєстру боржників, до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 47 232,00 грн.
Позивач звертався до відповідача з досудовою вимогою від 12.01.2026 вих. № 5586/2231 щодо погашення заборгованості за Договором № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 та повідомляв про відступлення права вимоги.
Суд також установив, що для підписання Договору № 2866692 про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором М541691, який був надісланий на зазначений нею номер телефону, відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір, що також не оспорюється стороною відповідача в поданому відзиві до суду.
Строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту вказана в Графіку платежів, що є Додатком № 1 до Договору. Строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору.
Нарахування процентів здійснювалося на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль із моменту виникнення прострочення, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та в році, що передбачено пунктом 3.1 договору. Також, умовами договору, підписаного відповідачем, передбачено продовження строку кредитування на кількість днів, зазначену в пункті 1.4. Договору.
Згідно розрахунку заборгованості, 27.09.2020 ОСОБА_1 здійснила платіж у розмірі 2 216,16 грн, чим, на думку позивача, пролонгувала строк кредиту, відповідно до пункту 4.5 (пункт 1.4 – 30 днів). Нарахування процентів за Договором здійснювалося на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування коштами, але не більше 90 календарних днів поспіль із моменту виникнення прострочення, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та в році (тобто з 27.09.2020 + 30 днів строк дії договору, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, тобто до 25.01.2021, що в загальному розмірі становить 120 днів).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція – відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
У іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Установлено, що Договір № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 містить усі істотні умови, характерні для договорів такого виду, зокрема визначено суму кредиту, дату його надання, строк користування кредитними коштами, розмір процентної ставки та інші умови кредитування.
У розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» зазначеного договору містяться відомості про його підписання позичальником шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором М541691 від 01.09.2020 о 15:20:13, при цьому позичальника зазначено як ОСОБА_2 .
Із матеріалів справи вбачається, що після укладення шлюбу 05.07.2025 Копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 на а.с. 48) ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна» Договору № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» надало належні та допустимі докази укладення Договору № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна». Сума кредиту – 14 400,00 грн.
Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу.
Ураховуючи викладене, а також доведеність невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, колегія суддів уважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за Договором № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020.
Як убачається з умов укладеного між позивачем та відповідачем Договору про надання споживчого кредиту, його сторони окремо врегулювали порядок продовження строку кредитування та порядок нарахування процентів.
Так, пунктом 1.4 Договору визначено строк кредитування та передбачено можливість його продовження в порядку і на умовах, визначених розділом 4 Договору. Відповідно до пунктів 4.1 - 4.5 Договору пролонгація строку кредитування здійснюється за ініціативою позичальника шляхом вчинення ним передбачених договором дій та за умови акцепту відповідної пропозиції кредитодавцем.
Водночас порядок нарахування процентів урегульовано окремими положеннями розділу 3 Договору. Зокрема, відповідно до пункту 3.1 Договору проценти нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожний день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль із моменту виникнення прострочення. Пунктом 3.3 Договору також передбачено, що застосування стандартної процентної ставки здійснюється автоматично у випадках, визначених договором, та не потребує укладення сторонами будь-яких додаткових угод.
Таким чином, умовами Договору сторони розмежували механізм продовження строку кредитування та механізм нарахування процентів після виникнення прострочення. Пролонгація кредиту та нарахування процентів є самостійними правовими механізмами, які мають різні підстави та порядок застосування. 
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27.09.2020 відповідач здійснила платіж у розмірі 2 216,16 грн, у зв`язку з чим на думку місцевого загального суду строк кредитування був продовжений відповідно до умов Договору. Надалі проценти нараховувалися на залишок фактичної заборгованості відповідно до пункту 3.1 Договору протягом строку, який не перевищував 90 календарних днів із моменту виникнення прострочення, а саме до 25.01.2021, що також на думку суду відповідає погодженим сторонами умовам кредитування.
Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про те, що здійснення відповідачем 27.09.2020 платежу у розмірі 2 216,16 грн саме по собі свідчить про продовження строку кредитування відповідно до умов Договору.
Як убачається з розділу 4 Договору, сторонами визначено чіткий порядок пролонгації строку кредиту. Зокрема, відповідно до пунктів 4.2 - 4.5 Договору у разі наявності заборгованості за кредитом не менше 400 грн споживач має право ініціювати продовження строку користування кредитом шляхом внесення платежу в розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, що відповідно до пункту 4.3 Договору є лише пропозицією (офертою) щодо продовження строку кредитування.
При цьому згідно з пунктом 4.4 Договору товариство має право, але не обов`язок, протягом строку для відповіді акцептувати таку пропозицію споживача шляхом направлення йому текстового повідомлення про погодження нового строку кредитування із зазначенням нової дати повернення кредиту. Лише у разі акцепту такої пропозиції, відповідно до пункту 4.5 Договору, новий строк кредитування вважається погодженим, обчислюється з наступного дня після вчинення споживачем відповідних дій, а нова дата повернення кредиту відображається в Особистому кабінеті позичальника.
Отже, сам по собі факт унесення відповідачем платежу є лише пропозицією про продовження строку кредитування та не свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо пролонгації кредиту.
Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» реалізувавши передбачене пунктом 4.4 Договору право, прийняло (акцептувало) пропозицію відповідача про продовження строку кредитування, зокрема доказів направлення відповідачу повідомлення про погодження нового строку кредиту чи інших доказів, які б підтверджували вчинення кредитодавцем дій, необхідних для пролонгації відповідно до умов Договору. 
За таких обставин, висновок місцевого суду про продовження строку кредитування не ґрунтується на належних доказах та умовах укладеного між сторонами Договору.
Щодо доводів позивача про можливість нарахування процентів з моменту виникнення прострочення апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору тип процентної ставки – фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання Споживачем умов Договору та становить:
1.5.1. Знижена процентна ставка 0,57% в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 Договору (без пролонгацій), якщо в цей строк Споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку.
1.5.2. Стандартна процента ставка 1,90% в день від суми кредиту, застосовується:
- у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо Споживач не виконав умови, зазначені в пп 1.5.1. Договору для застосування зниженої процентної ставки; та
- у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п.4.1- 4.6 цього Договору; та
- у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз. 2 част. 1 статті 1048 Цивільного кодексу України. Укладаючи цей Договір, Споживач підтверджує, що підставою для застосування зниженої процентної ставки, передбаченої цим Договором є отримання Споживачем від Товариства індивідуальної знижки на стандартну процентну ставку, відповідно до програми лояльності ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА" для споживачів сервісу «CreditPllus» (Офіційні правила розміщені на Веб-сайті). Таке зниження стандартної процентної ставки допускається за умови, що Споживачем будуть виконані умови для її застосування - повернений кредит у строк та в порядку, що передбачені цим Договором. У випадку невиконання Споживачем умов для застосування зниженої процентної ставки, користування кредитом для Споживача стає доступним виключно на стандартних умовах за стандартною процентною ставкою. При цьому, Споживач погоджується, що застосування стандартної процентної ставки не є наслідком погіршення умов користування кредитом для Споживача (збільшенням процентної ставки), а є лише наслідком отримання Споживачем послуги фінансового кредиту на звичайних(стандартних) умовах, що доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки.
У постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду уточнила власний висновок, зроблений у постанови від 18.01.2022 у справі №910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів таким: у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін, оскільки на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення кредиту/позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.
Указаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла в постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 в справі №912/1120/16 (пункт 6.19).
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
Окрім цього, у сформульованих правових висновках Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування.
Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Натомість, Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).
Ураховуючи вищевикладене помилковим є посилання позивача на можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування, а саме що відповідно до пункту 3.1 Договору позивач мав право нараховувати проценти на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожний день користування кредитом, однак не більше ніж протягом 90 календарних днів поспіль із моменту виникнення прострочення. 
Як убачається з матеріалів справи, сума основної заборгованості (тіла кредиту), яка відповідачем не повернута, становить 14 400 грн та підлягає стягненню в повному обсязі.
Отже, із огляду на розрахунок заборгованості, наданий позивачем, колегія суддів уважає, що проценти за користування кредитом мають нараховуватися в межах строку кредитування за період із 01.09.2020 по 01.10.2020 у сумі 2 462,40 грн (14 400,00 грн х 0,57% х 30 днів), але ураховуючи перерахування відповідачем 27.09.2020 грошових коштів на рахунок ТОВ «Авентус Україна» у розмірі 2 216,16 грн, із ОСОБА_1 належить стягнути 246,24 грн у якості процентів за користування кредитом (2 462,40 грн - 2 216,16 грн = 246,24 грн).
Тож, загальна сума до стягнення становить 14 646,24 грн (14 400,00 грн + 246,24 грн). 
Щодо переходу прав вимог до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. 
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
Із наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Із матеріалів справи слідує, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 2866692 від 01.09.2025, а саме копії:
- Договору відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021, укладеного ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна»;
- витягу із реєстру боржників, який є Додатком № 1 до договору відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021;
- акта приймання-передачі Реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021;
- платіжної інструкції № 29846 від 21.04.2021, за якою ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатило ТОВ «Авентус Україна» 996 426,21 грн за придбання (відступлення) прав вимоги згідно пункту 7.1 договору відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021.
Оскільки відповідач не виконала своїх зобов`язань, не погасила наявну заборгованість ані попередньому кредитору, ані новому, як правильно зазначив районний суд, вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у визначеному вище апеляційним судом розмірі.
Доводи апеляційної скарги про порушення позивачем пункту 6.6 Договору відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021, яким передбачено обов`язок повідомити боржника про відступлення права вимоги, колегія суддів відхиляє як безпідставні.
Як уже зазначалося вище в цій постанові, матеріали справи містять докази направлення ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на адресу відповідача досудової вимоги від 12.01.2026 вих. № 5586/2231 про погашення заборгованості, у якій останню було повідомлено про перехід до позивача права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 2866692 від 01.09.2020.
Крім того, за правилами статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Отже, зважаючи на положення частини першої статті 516 ЦК України, саме по собі неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не впливає на дійсність договору відступлення права вимоги та не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання перед новим кредитором. 
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне врахування судом першої інстанції відповіді на відзив, колегія суддів зазначає таке.
Посилання апелянта на те, що відповідь на відзив була подана позивачем із порушенням вимог цивільного процесуального законодавства та підлягала поверненню без розгляду, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відтак, саме по собі порушення норм процесуального права не є безумовною підставою для скасування судового рішення та може бути підставою для його скасування або зміни лише за умови, що воно призвело до неправильного вирішення справи.
У даній справі доводи апеляційної скарги щодо безпідставного прийняття судом першої інстанції відповіді на відзив не свідчать про порушення, яке призвело до неправильного вирішення спору. При цьому висновки колегії суддів щодо часткового задоволення позову ґрунтуються на досліджених у справі доказах, умовах укладеного між сторонами Договору та правильному застосуванні норм матеріального права, а не на обставинах, викладених позивачем у відповіді на відзив. Отже, зазначені доводи апеляційної скарги не впливають на правильність вирішення спору по суті та підлягають відхиленню.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи .
Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо підстав нарахування процентів за користування кредитом, що призвело до неправильного визначення їх розміру, колегія суддів уважає, що рішення місцевого суду підлягає зміні з відповідним зменшенням суми стягнутої заборгованості та судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, із урахуванням зміни рішення суду першої інстанції стягнуті ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 662,40 грн (а.с.1) належить зменшити пропорційно до розміру задоволених вимог (31%) до 825,34 грн, а витрати на оплату правничої допомоги – до 1 240,00 грн.
Відповідач за подачу апеляційної скарги сплатила 3 993,60 грн (а.с. 160 зі звороту), які також належить стягнути пропорційно до розміру задоволених вимог скарги в сумі 2 755,84 грн (69%).
Керуючись статтями 367-369, 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.05.2026 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Змінити рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.05.2026, зменшивши розмір стягнуто заборгованості за Договором № 2866692 про надання споживчого кредиту від 01.09.2020 із 47 232,00 грн до 14 646,24 грн, судового збору – із 2 662,40 грн до 825,34 грн, витрат на професійну правничу допомогу – із 4 000,00 грн до 1 240,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 755,84 грн.
Постанова не оскаржується та набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повне судове рішення складено 21.07.2026.

Головуючий: 

Судді: