П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/9725/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович І.Е. 
Суддя-доповідач - Драчук Т. О. 
13 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2023 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (в подальшому залучено судом першої інстанції) про визнання неправомірними дії Головного управління Пенсійною фонду України в Житомирській області про відмову у зарахуванні страхового стажу та у відмові в здійсненні перерахунку, та виплати належної пенсії.
Також, позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати йому період військової служби з 09.12.1978 по 22.02.1980 у лавах Радянської Армії до його страхового стажу та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 01.11.2022 перерахунок йому пенсії з урахуванням страхового стажу за період з 09.12.1978 по 22.02.1980 у лавах Радянської Армії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.05.2026 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, який враховується при визначенні наявності права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу", періоду проходження ним строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 26.11.1978 по 30.04.1980.
Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 02.01.2023 №918180142307 про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, який враховується при визначенні наявності права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу", період проходження ним строкової військової служби в Збройних Силах СРСР строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 26.11.1978 по 30.04.1980, та перевести ОСОБА_1 з 02.01.2023 із пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-XII "Про державну службу".
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та з 05.12.1996 отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а з 22.04.2019 він отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Згідно форми РС-право розмір пенсії за віком, яку отримує позивач, обчислений з урахуванням страхового стажу в розмірі 46 років 02 місяці 26 днів. При цьому, період проходження позивачем строкової військової служби з 26.11.1978 по 30.04.1980 (1 рік 05 місяців 05 днів) зарахований пенсійним органом до його страхового стажу.
02 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою, в якій просив перевести його із пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
На виконання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1), за принципом екстериторіальності вищезазначену заяву розглядало Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
За наслідками розгляду поданої ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийняло рішення від 02.01.2023 №918180142307, яким відмовило позивачу у переведенні на пенсію за віком згідно Закону України "Про державну службу" через відсутність у нього необхідного стажу роботи на посадах державної служби станом на 01.05.2016 в розмірі 10 років.
Із змісту вказаного рішення від 02.01.2023 №918180142307 вбачається, що за підрахунками Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, станом на 01.05.2016 складає лише 9 років 4 місяці 12 днів (з 20.12.2006 по 01.05.2016).
Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області рішення від 02.01.2023 №918180142307 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 було повідомлено листом Головне управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 18.01.2023.
Звертаючись із даним позовом до суду ОСОБА_1 не погоджується із розміром визначеного йому стажу роботи на посадах державної служби, та зазначає, що до вказаного стажу пенсійний орган протиправно не зарахував період проходження ним військової служби в Збройних Силах СРСР з 09.12.1978 по 21.02.1980.
Відтак, вважаючи протиправною відмову у переведенні його з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" через відсутність необхідного стажу роботи на посадах держаної служби, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що після 01.05.2016 для призначення пенсії відповідно до частини першої статті 37 Закону №3723-XII вік, страховий стаж та стаж державної служби особи має відповідати наступним умовам:
- особа має досягти: 62-річного віку для чоловіків та 60-річного віку для жінок;
- особа повинна мати страховий стаж, передбачений абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який становить 35 років для чоловіків та 30 років для жінок 30 років;
- особа має перебувати станом на 01.05.2016 на державній службі та мати станом на цю дату стаж державної служби понад 10 років; або ж особа повинна мати стаж державної служби понад 20 років незалежно від того, чи перебувала вона станом на 01.05.2016 на державній службі.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" (02.01.2023), позивачу було 63 роки, а його загальний страховий стаж становить понад 46 років.
Вказане свідчить, що позивач досяг визначеного в статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-XII "Про державну службу" 62-річного пенсійного віку, та має необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.
Разом з тим, оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 02.01.2023 №918180142307 ОСОБА_1 було відмовлено у переведенні на пенсію за віком згідно статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII "Про державну службу" через відсутність у нього необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, станом на 01.05.2016 в розмірі 10 років. За підрахунками Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області такий стаж у позивача складає лише 9 років 4 місяці 12 днів, а саме період його роботи (з 20.12.2006 по 01.05.2016 в Управлінні Пенсійного фонду України в Радомишильському районі.
Водночас, період проходження ОСОБА_1 військової служби в Збройних Силах СРСР до стажу його роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, зарахований не був.
При цьому, суд першої інстанції зауважив, що в поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що проходив військову службу в Збройних Силах СРСР в період з 09.12.1978 по 21.02.1980. Однак, згідно даних військового квитка серії НОМЕР_1 від 25.11.1978 та довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.12.1996 №262 ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР в період з 26.11.1978 по 30.04.1980.
Надаючи правову оцінку правомірності дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не зарахування позивачу до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, періоду проходження ним військової служби в Збройних Силах СРСР з 26.11.1978 по 30.04.1980, суд першої інстанції зазначив, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до 01 травня року обчислюється відповідно до законодавства, яке діяло раніше.
Відповідно до пункту 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається стаж військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях. При цьому до стажу державної служби осіб включаються усі види військової служби, які вони проходили у Збройних Силах та інших військових Формуваннях України та колишнього СРСР до 01 травня 2016 року.
У зв`язку з цим, період проходження ОСОБА_1 строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 26.11.1978 по 30.04.1980 підлягає зарахуванню до стажу його роботи на посадах державної служби, що враховується при визначенні наявності права на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу".
Враховуючи вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області безпідставно не зарахувало ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, який враховується при визначення наявності права на пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу", періоду проходження ним строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 26.11.1978 по 30.04.1980, що становить 1 рік 05 місяців 05 днів.
Таким чином, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що загальний розмір стажу роботи ОСОБА_1 на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, станом на 01.05.2016 становить 10 років 09 місяців 17 днів, з яких: 9 років 04 місяці 12 днів - період його роботи в Управлінні Пенсійного фонду України в Радомишильському районі 20.12.2006 по 01.05.2016 , що визнається пенсійним органом; 1 рік 05 місяців 05 днів - період проходження ним строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 26.11.1978 по 30.04.1980. Вказаний стаж (10 років 09 місяців 17 днів) є достатнім для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
Відтак, з огляду на правове регулювання спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 02.01.2023 №918180142307 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", єдиною підставою прийняття якого була відсутність у позивача станом на 01.05.2016 стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, в розмірі 10 років, є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім того, застосовуючи механізм захисту та ефективного відновлення порушених прав позивача, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9 КАС України, суд першої інстанції вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, який враховується при визначенні наявності права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу", період проходження ним строкової військової служби в Збройних Силах СРСР строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 26.11.1978 по 30.04.1980, а також перевести ОСОБА_1 з 02.01.2023 із пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
При цьому, періодом, за який суд першої інстанції задовольнив вимоги щодо переведення ОСОБА_1 із пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" є період з 02.01.2023, а не з 01.11.2022, як просить позивач, оскільки відповідно до частини 3 статті 45 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви про таке, що у спірних правовідносинах відбулося 02.01.2023.
Також, суд першої інстанції зазначив, що порушення прав позивача з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області під час розгляду даної справи судом встановлено не було, оскільки оскаржуване рішення від 02.01.2023 про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу", приймало Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, а не Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, а тому заявлені до нього позовні вимоги не підлягають задоволенню. А позов підлягає задоволенню саме до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Колегія суддів в межах викладених доводів апеляційної скарги погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування "№ 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до п. п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 за № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 за № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами КМУ, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Вказаними положеннями передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно з ч.1 ст.37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, а також жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 ч. 1 ст. 28 Закону № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Отже, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII і Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби станом на 01.05.2016.
Аналогічні правові висновки міститься також у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 500/1404/23 (адміністративне провадження № К/990/43320/23).
Як встановлено зі змісту рішення від 02.01.2023 №918180142307 Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, відмовляючи позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону № 3723-XII, відповідач зазначив про відсутність у позивача необхідного стажу державної служби станом на 01.05.2016, не врахувавши період проходження ним військової служби.
Разом з тим, згідно з абз. 2 п. 1 ст. 8 Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей'' № 2011-ХІІ час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з п. 6 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислюється відповідно до п. 8 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VIII.
Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
До стажу державної служби включається також час строкової військової служби (абз. 5 п. 3 Порядку, затвердженого Постановою КМ України від 03.05.1994 № 283 у первісній редакції).
До стажу державної служби включається також час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях (абз. 5 п. 3 Порядку, затвердженого Постановою КМ України від 03.05.1994 № 283 в редакції Постанови КМУ від 05.11.1999 № 2044).
Отже, період проходження особами військової служби, в тому числі в СРСР, зараховується до стажу державної служби.
Згідно даних військового квитка серії НОМЕР_1 від 25.11.1978 та довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.12.1996 №262 ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР в період з 26.11.1978 по 30.04.1980.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період проходження військової служби позивача з 26.11.1978 по 30.04.1980, підлягає зарахуванню до стажу державної служби, а доводи апелянта в цій частині не знайшли свого підтвердження.
Щодо дискреційних повноважень, колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Тому, з метою ефективного захисту прав позивача, суд першої інстанції обґрунтовано обрав спосіб захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, який враховується при визначенні наявності права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу", період проходження ним строкової військової служби в Збройних Силах СРСР строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 26.11.1978 по 30.04.1980, та перевести ОСОБА_1 з 02.01.2023 із пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII "Про державну службу".
Крім того, як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.