ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2105/24  Номер провадження 22-ц/814/423/26	Головуючий у 1-й інстанції Фоміна Ю.В.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.
при секретарі Філоненко О.В.
за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лазоренко О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Карапетяна Армена Рафіковича на рішення Подільського районного суду м. Полтави від 16 червня 2025 року ухвалене у складі головуючого судді Фоміної Ю.В., повний текст судового рішення складено – 16.06.2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,-
В С Т А Н О В И В : 

Зміст позовних вимог
У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.
Позов мотивовано тим, що з грудня 2007 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . 
У березні 2021 року ОСОБА_2 стало відомо, що до суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 , в якій просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2842520,00 грн. (цивільна справа №553/228/21). 
31.03.2021 року після ознайомлення із матеріалами цивільної справи №553/228/21, позивачу стало відомо, що 02.02.2018 року, її чоловік ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2856000,00 грн., у зв`язку із чим була складена боргова розписка. Згідно договору позики ОСОБА_3 мав повернути грошові кошти ОСОБА_1 до 22.02.2018 року. У січні 2021 року ОСОБА_1 , у зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики звернувся з відповідною заявою до суду, в якій просив стягнути заборгованість як з ОСОБА_3 так із ОСОБА_2 , посилаючись на ч.3 ст.61 СК України. 
16.11.2022 року Ленінським районним судом м. Полтави було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3099457,59 грн., в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 відмовлено.
21.02.2024 року постановою Полтавського апеляційного суду м. Полтави, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 3099457,59 грн. При цьому позивачка не приймала участі в укладенні Договору позики, згоди на укладання договору, як дружина не надавала. Про існування Договору позики дізналася у березні 2021 року, після звернення до суду із відповідним позовом. 
У зв`язку із чим, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо позики 102000,00 доларів США, стягнути солідарно з відповідачів на її користь всі судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Подільського районного суду м. Полтави від 16 червня 2025 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, - відмовлено.
Сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн, віднесено на рахунок ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не довела встановлених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позики, жодного доказу того, що гроші в сумі 102 000 доларів США її колишній чоловік витратив на власні інтереси, не пов`язані із сім`єю не надала, як і не довела зазначену обставину під час розгляду справи №553/228/21, про що апеляційним судом зроблений висновок у постанові Полтавського апеляційного суду від 21.02.2024 року.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, представник ОСОБА_2 – адвокат Карапетян А.Р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення Подільського районного суду м. Полтави від 16 червня 2025 рокуухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому суд не в повній мірі з`ясував усі фактичні обставини справи не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 – згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина перша статті 1047 ЦК України), має бути надана у письмовій формі. У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір позики на підставі частини другої статті 65 СК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лазоренко О.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.02.2018 року відповідачем ОСОБА_3 була складена боргова розписака про те, що він взяв у борг 102000 доларів США у ОСОБА_1 , який зобовязався повернути до 22.02.2018 року, поставив свій підпис на розписці.
Відповідно до рішення Ленінського райнного суду м. Полтави від 18.07.2023 року, яке набрало законної сили 18.08.2023 року (справа №553/1565/23) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
Під час шлюбу 03.09.2019 року за кошти, які є спільною сумісною власністю, подружжя придбало будинок та дві земельні ділянки, на яких розташований будинок в АДРЕСА_1 . Право власності на придбане майно оформлено на дружину ОСОБА_2 . В зазначеному житлі також зареєстрований ОСОБА_3 (а.с.20, 48, 80-85)
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.11.2022 року (справа 553/228/21) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 юорг в сумі 3099457,59 грн.. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 21.02.2024 року, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16.11.2022 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 3099457,59 грн. та судовий збір в сумі 14185,50 грн. з кожного. 
Встановивши дані обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що правові підстави для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення відсутні. Вимоги ОСОБА_2 спрямовані на ухилення від виконання боржником боргових зобов`язань за оспорюваним договором позики і виконання рішення суду про стягнення коштів.
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першоїстатті 36 СК Українишлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Судувід 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не довела встановлених законом підстав для визнання недійсним договору позики. Дана обставина також підтверджена постановою Полтавського апеляційного суду від 21.02.2024 року. 
Щодо витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносяться витрати на професійну правничу допомогу, за правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з частинами першою та другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
З матеріалів справи вбачається, що витрати відповідача на оплату послуг адвоката підтверджуються наступними документами: свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я ОСОБА_4 , ордером адвоката Лазаренко О.М. на надання правничої допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №38 від 15 липня 2024 року, договором про надання правової допомоги № 38 від 15 липня 2024 року, розрахунком розміру витрат за надану професійну правничу допомогу, із зазначенням обсягу наданих послуг згідно договору № 38 про надання правової допомоги від 15 липня 2024 року на загальну суму 40000,00 грн., актом наданих послуг від 27.11.2024 року відповідно до договору №38 про надання правової допомоги від 15 липня 2024 року, банківською квитанцією про сплату ОСОБА_1 адвокату Лазаренко О.М. 40000,00 грн. згідно договору №38 від 15.07.2024 року по справі №553/2105/24.
Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що відповідачем не було зроблено, а тому підстави для зменшення розміру витрат на правову допомогу відсутні.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Для цілей розподілу таких судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи суд враховує, що: 1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Факт понесення судових витрат позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції доводиться копією розрахунком розміру витрат за надану професійну правничу допомогу, із зазначенням обсягу наданих послуг згідно договору № 38 про надання правової допомоги від 15 липня 2024 року на загальну суму 40000,00 грн., актом наданих послуг від 27.11.2024 року відповідно до договору №38 про надання правової допомоги від 15 липня 2024 року, банківською квитанцією про сплату ОСОБА_1 адвокату Лазаренко О.М. 40000,00 грн. згідно договору №38 від 15.07.2024 року
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надані документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, які понесені останнім під час розгляду справи в місцевому суді.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам (постанови Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17).
Саме на сторону, яка подає клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а не на суд, покладено обов`язок доказування неспівмірності таких витрат.
Позивачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, не надано доказів неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу і обставин, встановлених частиною четвертою статті 137 ЦПК України, суду не доведено.
Оцінивши надані докази на підтвердження розміру понесених відповідачем судових витрат, відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 40 000,00 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу понесених в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Карапетяна А.Р. представником ОСОБА_1 – адвокатом Лазоренко О.М. зазначено, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції становить 30000 грн.
Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником ОСОБА_1 – адвокатом Лазоренко О.М. було подано до суду: розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, копію договору № 37 про надання правової допомоги від 01 вересня 2025 року; копію квитанції № 15 від 08 вересня 2025 року на суму 30000 грн.; копію акту приймання передачі наданої правової допомоги (наданих послуг) відповідно до договору № 37 про надання правової допомоги від 01 вересня 2025 року від 21 жовтня 2025 року.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Повторюючись суд апеляційної інстанції зазначає, що за приписами частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обо’`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливо лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам (постанови Верховного Суд від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 та від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17).
Саме на сторону, яка подає клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а не на суд, покладено обов`язок доказування неспівмірності таких витрат.
З огляду на викладене Полтавський апеляційний суд дійшов висновку, що визначений представником відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції є належно обґрунтованим, співмірним та необхідним в контексті обставин цієї справи.
Враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом заявника послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та їх характер, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у цій справі у суді апеляційної інстанції в сумі 30000,00 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Карапетяна Армена Рафіковича залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Полтави від 16 червня 2025 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 липня 2026 року.

Головуючий    О.О. Панченко 

Судді       Т.В. Одринська

В.П. Пікуль