ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 липня 2026 року
м. Київ

справа № 520/12661/16-ц
провадження № 61-16512св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
третя особа -  ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Марченко Клара Борисівна , на постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у складі колегії суддів Кострицького В. В., Назарової М. В., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2016 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа -  ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що земельна ділянка загальною площею 0,1 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031, вибула з власності територіальної громади м. Одеси безпідставно, тому підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.

Зазначав, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року (справа № 2-4155/2007) позов ОСОБА_4 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» в особі Одеської регіональної філії (далі - ДП «Центр ДЗК»), Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання неправомірними дій та про визнання права власності на земельну ділянку задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 , цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. Зобов`язано ДП «Центр ДЗК» зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на цю земельну ділянку та видати державний акт на право власності на землю.

На підставі вказаного судового рішення ОСОБА_4 отримала державний акт на право приватної власності серії ЯЕ № 112114 від 04 липня 2007 року на земельну ділянку,кадастровий номер 5110136900:18:017:003.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 листопада 2012 року право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 , яка отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. На підставі договору дарування земельної ділянки від 23 грудня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Іллічовою Н. А., земельна ділянка була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , який є власником земельної ділянки.  

Прокурор зазначав, що вивченням матеріалів цивільної справи № 2-4155/2007 встановлено, що представник Одеської міської ради у судовому засіданні, яке відбулося 10 квітня 2007 року та в якому було прийнято рішення Малиновським районним судом м. Одеси, участі не брав, докази отримання Одеською міською радою зазначеного рішення суду у матеріалах справи відсутні.

Про рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року у справі № 2-4155/2007 та порушення інтересів держави в особі Одеської міської ради прокурору стало відомо лише у вересні 2016 року після ознайомлення з матеріалами справи у Малиновському районному суді м. Одеси, тому позовна давність, передбачена статтею 257 ЦК України, не пропущена.

Таким чином, на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року з комунальної власності територіальної громади м. Одеси вибула спірна земельна ділянка з порушенням вимог частини другої статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 373 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада як орган, уповноважений розпоряджатися землями комунальної у межах населених пунктів, та яка у межах компетенції не приймала рішень щодо передання цієї земельної ділянки у власність відповідача.

Прокурор просив суд задовольнити позов та витребувати на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031. 

Київський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 09 листопада 2016 року позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради задовольнив.

Витребував земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031, з незаконного володіння ОСОБА_1 та передав її територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Визначив порядок виконання судового рішення, вказавши, що рішення є підставою для скасування Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради реєстрації права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031, скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031, та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер 5110136900:18:017:0031. Стягнув із ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

07 квітня 2017 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Коваль Н. М. звернулася до суду із заявою про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2016 року та призначення справи до розгляду в загальному порядку.

Київський районний суд м. Одеси ухвалою від 21 квітня 2017 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2016 року у справі № 520/12661/16-ц скасував та призначив справу до розгляду у судове засідання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Київський районний суд м. Одеси рішенням від 15 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Ухвалив здійснити поворот виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2016 року у справі № 522/12661/16-ц, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради номер 17639472 на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110136900:18:017:0031, проведену 25 листопада 2016 року державним реєстратором Одеської міської ради Ярмошевичем Д. В.; внести належний запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 номер 2971720 від 16 жовтня 2013 року на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031, скасованих 25 листопада 2016 року державним реєстратором Одеської міської ради Ярмошевичем Д. В. 

Суд першої інстанції керувався тим, що земельна ділянка, яка розташована в межах м. Одеси та перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, вибула з її володіння в порядку, передбаченому чинними нормативно-правовими актами, внаслідок ухвалення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року у справі № 2-4155/07 та видачі ОСОБА_4 на підставі цього рішення державного акта про право власності на спірну земельну ділянку від 04 липня 2007 року.

Суд вказав, що, оскільки заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2016 року, на підставі якого проведена державна реєстрація скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку та проведена державна реєстрація права власності територіальної громади в особі Одеської міської ради на цю земельну ділянку, скасовано, то відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» для відновлення прав ОСОБА_1 в порядку повороту виконання рішення необхідно одночасно провести державну реєстрацію: припинення речових права власності територіальної громади в особі Одеської міської ради на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031; набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Одеський апеляційний суд постановою від 19 листопада 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради задовольнив.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив.

Витребував земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031, з незаконного володіння ОСОБА_1 та передав її територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради. Стягнув із ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 445,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна не підлягають задоволенню, оскільки відповідач є власником спірної земельної ділянки на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, є чинним та не було скасовано, є помилковим, оскільки в цьому випадку дійсний власник не був стороною правочину та учасником судового процесу. 

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що в межах цього судового процесу не відбулося примусове вилучення майна в дійсного власника з подальшим продажем у порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювалися рішення щодо припинення права власності на підставі статті 346 ЦК України.
Короткий зміст доводів і вимог касаційної скарги

11 грудня 2024 року представник заявника  ОСОБА_1  адвокат Марченко К. Б. через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у вказаній справі, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник вказує, що апеляційний суд не врахував обставини, встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року, яке набрало законної сили, та мають преюдиційне значення для вирішення справи, яка переглядається, чим порушив вимоги статті 82 ЦПК України. У цій справі ОСОБА_4 , отримавши на підставі судового рішення, яке не оскаржувалося Одеською міською радою, право власності на спірну земельну ділянку та, оформивши його шляхом отримання державного акта, правомірно очікувала мирно володіти своїм майном та отримати правовий захист, що мало місце до її смерті. Це ж право правомірно поширюється на усіх правонаступників власника земельної ділянки. Суд апеляційної інстанції, визнавши обґрунтованими та доведеними вимоги прокурора в інтересах Одеської міської ради, у порушення висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, не вирішив питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що представником відповідача було заявлено у суді першої інстанції. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 17 січня 2025 року у складі колегії суддів Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2026 року у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду визначено колегію суддів для розгляду цієї справи Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 22 червня 2026 року справу призначив до судового розгляду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу заступник керівника Одеської обласної прокуратури вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 10 квітня 2007 року у справі № 2-4155/07 за позовом ОСОБА_4 до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, ДП «Центр ДЗК», Одеської міської ради про визнання неправомірними дій та про визнання права власності на земельну ділянку, визнав за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 1 000 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. Зобов`язав ДП «Центр ДЗК» зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 1 000 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, та видати відповідний державний акт на право власності на землю.

На підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року, яке набрало законної сили, Одеське міське управління земельних ресурсів видало ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 112114 від 04 липня 2007 року площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:18:017:0031, та зареєструвало його в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010750500959.

Після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із свідоцтвом на право на спадщину за заповітом від 06 листопада 2012 року, виданим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю. та зареєстрованим у реєстрі за № 2-1106, право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 .

На підставі вказаного свідоцтва Одеська міська рада спільно з Управлінням Держземагентства у м. Одесі Одеської області видали ОСОБА_2. державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 224151 від 19 грудня 2012 року, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 511010004001683.

23 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Іллічовою Н. А. та зареєстрований у реєстрі за № 11614, згідно з яким право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 . На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Іллічовою Н. А. на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 224151 від 19 грудня 2012 року здійснено відповідний напис про перехід права власності.

Спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, вибула з її володіння в порядку, передбаченому чинними нормативно-правовими актами, внаслідок ухвалення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року у справі № 2-4155/07, яке набрало законної сили, та видачі ОСОБА_4 на підставі цього судового рішення відповідного державного акта.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним критеріям постанова апеляційного суду не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону.

Згідно із статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до статті 317 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. На підставі статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

За вимогами статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статей 328, 330 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Стаття 373 ЦК України, що регламентує право власності на земельну ділянку, містить аналогічну по суті норму, відповідно до якої право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Статтею 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Стаття 83 ЗК України передбачає, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють міські ради.

Згідно із статтею 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та 
права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною першою статті 121 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: 
а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано
декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; 
б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; 
в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; 
г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; 
Згідно зі статтею 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

За частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. 

Суди встановили, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року позов ОСОБА_4 до ДП «Центр ДЗК», Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, про визнання неправомірними дій та про визнання права власності на земельну ділянку задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 1 000 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 , цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. Зобов`язано ДП «Центр ДЗК» зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на вказану земельну ділянку та видати державний акт на право власності на землю (справа № 2-4155/2007).

На підставі вказаного судового рішення ОСОБА_4 04 липня 2007 року отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 112114, кадастровий номер 5110136900:18:017:0031.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 листопада 2012 року право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 , яка отримала державний акт на право власності на цю земельну ділянку. 

За договором дарування земельної ділянки від 23 грудня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Іллічовою Н. А., земельна ділянка була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , який на час вирішення цієї справи є власником земельної ділянки.  

Щодо рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року (справа № 2-4155/07) колегія суддів зазначає таке.

За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДР), яка є у вільному доступі, щодо справи № 2-4155/07 встановлено, що у березні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дії Одеської міської ради та дії ДП «Центр ЦДЗК» щодо відмови передати їй у власність земельну ділянку площею 1 000 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - незаконними та такими, що обмежують її права на отримання цієї ділянки, а також просила визнати за нею право власності на вільну земельну ділянку, зобов`язавши ДП «Центр ДЗК» видати відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що вона є пенсіонеркою, 1936 року народження, дитиною війни за визначенням Закону України «Про соціальний захист дітей війни». У листопаді 2005 року на підставі статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» позивачка звернулася до Одеської міської ради з клопотанням про передачу їй вільної земельної ділянки площею 1 000 кв. м, а також до ДП «Центр ДЗК» із проханням розробити проект землеустрою для відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, проте отримала відмову.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дітям війни надаються пільги, зокрема, право на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва та городництва. 

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 10 квітня 2007 року позов ОСОБА_4 про визнання неправомірними дій, визнання права власності на земельну ділянку задовольнив. Визнав за ОСОБА_4 право власності на спірну земельну ділянку, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. Зобов`язав ДП «Центр ДЗК» зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на вказану земельну ділянку та видати державний акт на право власності на землю (справа № 2-4155/2007).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, у липні 2017 року до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернулась Одеська міська рада. Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 03 серпня 2017 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради, мотивувавши ухвалу тим, що апеляційна скарга Одеської міської ради, яка є органом місцевого самоврядування, подана до суду більш як через один рік після проголошення рішення суду. 

Крім того, до суду апеляційної інстанції у вересні 2017 року звернувся ОСОБА_5 , який не брав участі у справі, проте вважав, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушуються його права. Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 08 травня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року закрив.

Верховний Суд постановою від 11 березня 2019 року (провадження № 61-36126св18) касаційну скаргу Одеської міської ради та касаційну скаргу ОСОБА_5 , подану його представником Коломійчуком А. С., залишив без задоволення. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 травня 2018 року залишив без змін.

Відмовляючи у задоволенні касаційних скарг та погоджуючись із висновками апеляційного суду, Верховний Суд вказав, що апеляційний суд правильно відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради, оскільки орган місцевого самоврядування позбавлений права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення і в цьому випадку апеляційний суд без урахування поважності причин пропуску строку зобов`язаний відмовити у відкритті провадження у справі. Закриваючи провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуваним рішенням не були вирішені питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Крім того, не погоджуючись із рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року, особа, яка не брала участі у справі, Головне управління (далі - ГУ) Держгеокадастру в Одеській області, у червні 2019 року оскаржило вказане рішення суду в апеляційному порядку. 

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру в Одеській області задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у позові.

Верховний Суд постановою від 12 квітня 2023 року у справі № 2-4155/07 (провадження № 61-1193св20) касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково, постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд не зазначив питання щодо яких прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ГУ Держгеокадастру в Одеській області вирішено рішенням суду першої інстанції, не навів у судовому рішенні мотивів, за яких він дійшов висновку про набуття управлінням права на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року, та не перевірив, до якої форми власності належить земельна ділянка, на яку за позивачем визнано право власності рішенням суду першої інстанції.

За результатами касаційного перегляду Одеський апеляційний суд ухвалою від 21 листопада 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ Держгеокадастру в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року у справі № 2-4155/07 закрив.

Таким чином, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року у справі № 2-4155/07 на час перегляду судових рішень у справі, яка розглядається, не скасоване та є чинним. 

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що спірна земельна ділянка розташована в межах м. Одеса та перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Одеса в особі Одеської міської ради, вибула з її володіння в порядку, передбаченому чинними нормативно-правовими актами, внаслідок ухвалення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року (справа № 2-4155/07) та видачі ОСОБА_4 на підставі цього рішення державного акта на право власності на земельну ділянку.

Здійснюючи поворот виконання, місцевий суд зазначив, що оскільки заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2016 року, на підставі якого проведена державна реєстрація скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та проведена державна реєстрація права власності територіальної громади в особі Одеської міської ради на цю земельну ділянку, скасоване, то відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» для відновлення прав ОСОБА_1 , в порядку повороту виконання рішення, потрібно одночасно здійснити державну реєстрацію: припинення речових права власності територіальної громади в особі Одеської міської ради на земельну ділянку; набуття права власності ОСОБА_1 , кадастровий номер: 5110136900:18:017:0031.

Звертаючись до суду з позовною заявою та до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції у цій справі, прокурор обґрунтовував її тим, що позовні вимоги ґрунтуються на тому, що згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Зазначав, що відповідно до статей 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було набуто у зв`язку з виконанням рішення суду, ухваленого без участі дійсного власника майна, тобто яке відчужено поза волею власника, може бути витребуване у добросовісного набувача. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. 

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що спірне майно було предметом судового розгляду та за рішенням суду право власності на нього визнано за іншою особою, проте дійсний власник не був стороною правочину та не був учасником судового розгляду. 

На думку апеляційного суду, в цьому випадку дійсний власник не був стороною правочину та учасником судового процесу. При відчуженні майна не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем у порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювалися рішення щодо припинення права власності на підставі статті 346 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що під час розгляду справи Малиновським районним судом м. Одеси та ухвалення рішення від 10 квітня 2007 року Одеська міська рада була залучена до справи як відповідач, однак у судовому засіданні її представник участі не брав, докази про отримання Одеською міською радою вказаного рішення суду в матеріалах справи відсутні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

Колегія суддів зазначає, і про це також вказано в касаційній скарзі, що суд апеляційної інстанції не врахував обставини, встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року, яке набрало законної сили, та в силу вимог статті 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для вирішення справи, яка переглядається.

У матеріалах справи, яка переглядається, міститься копія рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року, а також копія протоколу судового засідання від 10 квітня 2007 року, відповідно до якого представник Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, поважних причин неявки у судове засідання не надав. 
Крім того, на обговорення учасників судового засідання судом було поставлено питання про можливість слухання справи за відсутності представника відповідача - Одеської міської ради. Учасники справи, присутні в судовому засіданні, не заперечували проти слухання за відсутності представника відповідача (т. 1, а. с. 13-15). 

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави в право власності 
на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи 
на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. 
Зокрема, згідно з рішенням від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що «Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен приводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. 

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення».
Як відомо з матеріалів справи 13 жовтня 2016 року прокурор в інтересах Одеської міської ради звернувся до суду з позовом про витребування спірної земельної ділянки в її останнього власника, яким є ОСОБА_1 , мотивуючи позовні вимоги, зокрема, тим, що Одеська міська рада не була учасником правочину та не була учасником цієї справи, а відомості про надсилання Одеській міській раді рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року відсутні.
Згідно із встановленими в рішенні Малиновського районного суду від 10 квітня 2007 року обставинами позивачка ОСОБА_4 зверталася до Одеської міської ради з клопотанням про передачу їй вільної земельної ділянки площею 1 000 кв. м, а також до ДП «Центр ЦДЗК» із проханням розробити проект землеустрою для відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку, проте отримала відмову.

Тобто спірна земельна ділянка вибула з власності Одеської міської ради за рішенням суду не внаслідок укладання правочину, а в порядку реалізації права первісного власника відповідно до статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за процедурою, передбаченою чинними на той час нормативно-правовими актами. Тому посилання апеляційного суду на те, що Одеська міська рада не була учасником правочину є помилковим, оскільки такий правочин між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачем Одеською міською радою не укладався. 

Не відповідають матеріалам справи і висновки суду апеляційної інстанції про те, що Одеська міська рада не була учасником цієї справи, оскільки наведене спростовується протоколом судового засідання Малиновського районного суду від 10 квітня 2007 року, відповідно до якого представник Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, поважних причин неявки у судове засідання не надав. Отже, Одеська міська рада скористалася своїми процесуальними правами, передбаченими статтями 27, 31 ЦПК України 2004 року.

Також необхідно зауважити, що Одеська міська рада оскаржила рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року більше ніж через 10 років, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року (провадження № 61-36126св18).  
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що упункті 70 Рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.
Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , отримавши на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, право власності на спірну земельну ділянку та оформивши його шляхом отримання державного акта, правомірно очікувала мирно володіти своїм майном та отримати правовий захист, що мало місце до її смерті, і це право поширюється на правонаступників власника земельної ділянки. 

Крім того, рішення суду першої інстанції про відмову у позові прокурору у цьому випадку не порушує права Одеської міської ради, враховуючи баланс інтересів сторін у спорі.

За таких обставин Верховний Суд доходить висновку, що суд першої інстанції, правильно визначившись із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для вирішення справи, дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для відмови прокурору у позові про витребування земельної ділянки.

Натомість апеляційний суд, виходячи з тих самих обставин справи та наданих сторонами доказів, зробив протилежний висновок про задоволення позовних вимог та можливість витребування в останнього набувача (власника) спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим помилково скасував судове рішення, яке відповідало вимогам законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не вирішив питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що представником відповідача було заявлено у суді першої інстанції, колегія суддів до уваги не бере, оскільки суд першої інстанції, розглянувши справу по суті позовних вимог прокурора, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, водночас правила про позовну давність застосовуються у випадку обґрунтованості позовних вимог.

Крім того, приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22).

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), то колегія суддів зазначає, що у справі, яка переглядається, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, та відмови судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог, наведене у касаційній скарзі обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України є неналежним у контексті формування єдиної правозастосовної практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Отже, підстав для формування правового висновку у подібних правовідносинах у цій справі Верховний Суд не вбачає. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та повно, всебічно встановивши фактичні обставини справи, оцінивши докази, надані сторонами на предмет їх належності та допустимості, дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для відмови у позові прокурору про витребування земельної ділянки.

Водночас апеляційний суд, виходячи з тих самих обставин справи та наданих сторонами доказів, зробив висновок про задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Одеської міської ради про витребування спірної земельної ділянки, помилково скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року скасувати, а рішення Київського районного суду м. Одеси рішенням від 15 квітня 2024 року залишити в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

У підпункті «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За загальним правилом під час розподілу судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.

ОСОБА_1 за подання касаційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 56 611,94 грн, що підтверджено квитанціями про сплату від 11 грудня 2024 року та від 03 січня 2025 року. 

На підставі частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1  підлягає стягненню 56 611,94 грн судового збору, який сплачений ОСОБА_1 за подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Марченко Клара Борисівна , задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року скасувати, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року залишити в силі.

Стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 56 611,94 (п`ятдесят шість тисяч шістсот одинадцять) гривень 94 копійки судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович