УХВАЛА

08 вересня 2026 року 
м. Київ

справа №400/4034/21
адміністративне провадження № К/990/39382/26 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Соколова В.М.,  Єресько Л.О., 
перевіривши касаційну скаргу Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2026 року у справі за позовом депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення від 24 грудня 2020 року № 2/36,
УСТАНОВИВ:
депутат Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області, в якому просив:
- визнати частину 2 пункту 2 статті 17 Регламенту Миколаївської міської ради VIII скликання, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 24 грудня 2020 року №2/35 «Про затвердження Регламенту Миколаївської міської ради VIII скликання», протиправною та скасувати її;
- визнати пункт 2 рішення Миколаївської міської ради від 24 грудня 2020 року №2/36 «Про обрання заступників голів, секретарів постійних комісій Миколаївської міської ради VIII скликання» протиправним та скасувати його.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року позовні вимоги було роз`єднано, при цьому позовну вимогу про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення Миколаївської міської ради від 24 грудня 2020 року №2/36 «Про обрання заступників голів, секретарів постійних комісій Миколаївської міської ради VIII скликання» виділено в окреме провадження, якому присвоєно №400/4034/21. 
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року у справі №400/4034/21 відкрито провадження та постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року провадження у справі №400/4034/21 було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №400/1198/21 у зв`язку з об`єктивною неможливістю розгляду цієї справи до вирішення зазначеної справи.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року у справі №400/1198/21, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2022 року, адміністративний позов задоволено повністю, частину другу пункту 2 статті 17 Регламенту Миколаївської міської ради VIII скликання, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 24 грудня 2020 року №2/35, визнано протиправною та нечинною.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року справу прийнято до провадження, поновлено провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та постановлено розпочати розгляд справи спочатку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі №400/4034/21 у задоволенні адміністративного позову депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення від 24 грудня 2020 року №2/36 відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2026 року апеляційну скаргу депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області Чайки Владислава Володимировича задоволено.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі №400/4034/21 - скасовано.
Прийнято у справі нову постанову, якою адміністративний позов депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення від 24 грудня 2020 року №2/36 - задоволено.
Визнано протиправним та скасувати пункт 2 рішення Миколаївської міської ради від 24 грудня 2020 року №2/36 «Про обрання голів, заступників голів, секретарів постійних комісій Миколаївської міської ради VIII скликання» в частині обрання заступників голів та секретарів постійних комісій Миколаївської міської ради VIII скликання.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 7 262 (сім тисяч двісті шістдесят дві) гривні 00 копійок, з яких 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок - за подання позовної заяви та 4 992 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок - за подання апеляційної скарги.
21 серпня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області, у якій скаржник просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2026 року, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених Кодексом адміністративного судочинства України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
З урахуванням змін до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами "а" - "г" цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, справа розглянута Миколаївським окружним адміністративним судом в порядку спрощеного позовного провадження.
Так, обґрунтовуючи передумови допуску скарги до касаційного перегляду, скаржник посилається на підпункти «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
В обґрунтування дії підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що станом на сьогодні фактично заблокована робота постійної комісії міської ради з питань житлово-комунального господарства, комунальної власності, благоустрою міста, промисловості, транспорту, енергозбереження, зв`язку, інформаційних технологій та діджиталізації, що в свою чергу впливає на роботу сесії та можливість приймати рішення ради з питань житлово-комунального господарства, комунальної власності, благоустрою міста, промисловості, транспорту, енергозбереження, зв`язку, інформаційних технологій та діджиталізації, що призведе до дестабілізації публічно-правових відносин, що є неприпустимим в умовах воєнного стану, про що детально зазначено в обґрунтуванні необхідності зупинення дії рішення апеляційного суду та стверджує, що у разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття. Таким чином, у разі скасування судом оспорюваного позивачем рішення відповідача, таке втратить чинність з моменту його прийняття, оскільки оскаржуваний адміністративний акт владного суб`єкта за видом, характером та своєю правовою природою належать до актів індивідуальної дії. 
Автор касаційної скарги вважає, що скасування пункту 2 рішення від 24 грудня 2020 року № 2/36, призводить до правової невизначеності щодо дійсності прийнятих висновків і рекомендацій постійної комісії міської ради з питань житлово-комунального господарства, комунальної власності, благоустрою міста, промисловості, транспорту, енергозбереження, зв`язку, інформаційних технологій та діджиталізації.
В обґрунтування дії підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України касант зазначає, що суд першої інстанції помилково відніс дану справу до категорії справ незначної складності та розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження. 
Касант вважає, суд першої інстанції при відкритті провадження не врахував категорію та складність справи, а також наслідки її розгляду, які могли мати значний суспільний інтерес. 
Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для відповідача в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Водночас, Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.
Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.
Проте, твердження скаржника, що справа становить для нього виняткове значення (підпункт "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.
Такі посилання автора касаційної скарги мають загальний характер та притаманні кожній аналогічній справі, а тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції.
При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Поряд з цим, оскаржуючи судові рішення у справі, яка розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, скаржник послався на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії справ незначної складності через специфіку предмета спору та з огляду на складність спору.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС); якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС).
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що суд першої інстанції не відносив цю справу до справ незначної складності, а вирішив здійснити розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.
Колегія суддів наголошує, що предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, відтак, посилання скаржника на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, Судом відхиляється за необґрунтованістю. 
Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
Отже, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з пунктом 8 частини другої якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначена конституційна норма кореспондується з положеннями частини першої статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Необхідно зазначити, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів", а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
У цьому контексті варто зауважити, що сама собою незгода із судовим рішенням не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі, рішення у якій не підлягають касаційному розгляду.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Таким чином, касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи.
З огляду на зазначене та враховуючи, що скаржник, оскаржуючи судові рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.
Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2026 року у справі за позовом депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення від 24 грудня 2020 року № 2/36.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді | А.Г. Загороднюк В.М. Соколов   Л.О. Єресько