КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року м. Київ справа №320/8714/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту також відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:
- визнати неправомірною відмову ГУ ПФУ в м. Києві у задоволенні пункту 1 запиту на інформацію позивача від 03.08.2023, зареєстрованого 03.08.2023 за реєстраційним № 1057/11, оформлену у вигляді електронного листа ГУПФУ в м. Києві від 07.08.2023 №2600-0211-8/153837;
- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві надати позивачу публічну інформацію, що ним запитувалась у пункт 1 його запиту від 03.08.2023 №1057/11;
- визнати неправомірною відмову ГУ ПФУ в м. Києві у задоволенні пункту 2 запиту на інформацію позивача від 03.08.2023, зареєстрованого 03.08.2023 за реєстраційним №1057/11, оформлену у вигляді електронного листа ГУ ПФУ в м. Києві від 07.08.2023 №2600-0211-8/153837;
- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві надати позивачу публічну інформацію, що ним запитувалась у пункт 2 його запиту від 03.08.2023 №1057/11;
- визнати неправомірною відмову ГУ ПФУ в м. Києві у задоволенні пункту 3 запиту на інформацію позивача від 03.08.2023, зареєстрованого 03.08.2023 за реєстраційним №1057/11, оформлену у вигляді електронного листа ГУ ПФУ в м. Києві від 07.08.2023 №2600-0211-8/153837;
- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві надати позивачу публічну інформацію, що ним запитувалась у пункт 3 його запиту від 03.08.2023 №1057/11;
- визнати неправомірною відмову ГУ ПФУ в м. Києві у задоволенні пункту 4 запиту на інформацію позивача від 03.08.2023, зареєстрованого 03.08.2023 за реєстраційним №1057/11, оформлену у вигляді електронного листа ГУ ПФУ в м. Києві від 07.08.2023 №2600-0211-8/153837;
- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві надати позивачу публічну інформацію, що ним запитувалась у пункт 4 його запиту від 03.08.2023 №1057/11;
- стягнути з ГУ ПФУ в м. Києві на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із запитом на інформацію. При цьому, відповідач, будучи розпорядником запитуваної інформації, не надав на запит від 03.08.2023 запитувані копії документів та електронну справу одержувача житлової субсидії. Позивач стверджує, що надана відповідачем за запит ОСОБА_1 відповідь не стосується суті запиту.
Ненадання запитуваної публічної інформації та надання відповіді не по суті інформаційного запиту, що, на думку позивача, відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є неправомірною відмовою у наданні інформації, слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.05.2024 звільнено позивача від сплати судового збору за звернення до суду з позовною заявою.
Відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що 03.08.2023 від позивача надійшов електронний запит про надання документів згідно переліку, на який листом від 07.08.2023 була надіслана відповідь.
Відповідач стверджує про відсутність у нього обов`язку завіряти копію документа, яка надається у відповідь на запит.
Щодо вимоги про надання електронної та паперової копії справи одержувача житлової субсидії, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 вперше звернувся до Управління соціального захисту населення Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про призначення житлової субсидії у грошовій формі 21.10.2019, тобто до передачі функцій з призначення житлової субсидії та надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг з твердого та рідкого пічного палива і скрапленого газу до ПФУ. При цьому, станом на дату звернення позивача із запитом на отримання інформації його справа була передана до ГУ ПФУ в м. Києві від Управління соціального захисту населення Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації за допомогою програмних засобів ІКІС ПФУ в підсистему «Призначення та виплати деяких соціальних виплат» лише у вигляді електронної інформаційної картки, яка містила у собі загальні анкетні дані позивача та не містила в собі документів. Відповідач наголосив на тому, що паперова форма справи також не була йому передана від Управління, у зв`язку з чим ГУ ПФУ в м. Києві не мало можливості надати позивачу копію справи одержувача субсидії як у паперовій, так і в електронній формі.
Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
03.08.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із запитом на інформацію щодо надання примірника електронної справи та її паперової копії, в якому, керуючись частиною першою статті 9, частиною другою статті 34 Конституції України, статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» просив надати:
- належним чином завірену паперову копію цього запиту на інформацію, який пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку;
- засвідчену належним чином електронну копію цього запиту на інформацію, який пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку;
- засвідчену належним чином паперову копію електронної справи одержувача житлової субсидії ОСОБА_1 ;
- примірник електронної справи одержувача житлової субсидії ОСОБА_1 .
Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 07.08.2023 №2600-0211-8/153837 на запит позивача від 03.08.2023, зареєстрованих за вх. №1057/11 надано засвідчені належним чином паперові копії запитів, поданих в електронному вигляді на офіційну електронну адресу Головного управління, та повідомлено, що зазначені запити в паперовому вигляді до ГУ ПФУ в м. Києві не надходили, тому надання засвідчених належним чином їх зареєстрованих копій надати неможливо.
Також зазначено, що особову справу одержувача житлової субсидії мігровано з УСЗН Святошинського району та що позивач користується субсидією з жовтня 2022 року по квітень 2023 року.
Також з посиланням на положення законодавства зазначено, що оскільки позивач за інформацією постачальників житлово-комунальних послуг станом на 01.05.2023 має заборгованість, а саме: з оплати за послугу з централізованого холодного водопостачання у розмірі 968,67 грн, з централізованого водовідведення - 2207,37 грн, з гарячого водопостачання - 2025,11 грн, в призначенні житлової субсидії відмовлено з травня 2023 року. Для призначення субсидії позивачем рекомендовано звернутись з новими документами на призначення житлової субсидії до органів Пенсійного фонду України та надати документальне підтвердження про сплату заборгованості або договори про реструктуризацію боргу.
Додатково повідомлено, що відповідно до пункту 106 Положення за отриманням інформації про спожиті послуги, нараховані суми за послуги, розмір заборгованості (переплати) позивачу необхідно звернутись до управителів, об`єднань, виконавців комунальних послуг.
Не погоджуючись зі змістом та обсягом наданої на запит інформації, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992№ 2657-XII (далі по тексту також - Закон №2657) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі по тексту також - Закон №2939) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Відповідно до статті 1 Закону№2939 публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з пунктами 1-3 частини першої статті 3 Закону №2939 право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.
Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону №2939 визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Положеннями статті 12 Закону №2939 визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Розпорядниками інформації в силу вимог частини першої статті 13 Закону №2939 для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (частина четверта статті 13 Закону №2939).
Відповідно до пунктів 5, 6 частини першої статті 14 Закону №2939 розпорядники інформації зобов`язані: мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно положень статті 19 Закону №2939 запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити: ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 20 Закону №2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Виключний перелік підстав для відмови розпорядником інформації в задоволенні запиту визначено частиною першою статті 22 Закону №2939, а саме:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Частиною другою статті 22 Закону №2939 встановлено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону №2939 розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
За приписами частин четвертої та п`ятої статті 22 Закону №2939 у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; дату відмови; мотивовану підставу відмови; порядок оскарження відмови; підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовий формі.
Згідно з частинами шостою, сьомою статті 22 Закону №2939 відстрочка в задоволенні запиту на інформацію допускається в разі, якщо запитувана інформація не може бути надана для ознайомлення в передбачені цим Законом строки у разі настання обставин непереборної сили. Рішення про відстрочку доводиться до відома запитувача у письмовій формі з роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
У рішенні про відстрочку в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; дату надсилання або вручення повідомлення про відстрочку; причини, у зв`язку з якими запит на інформацію не може бути задоволений у встановлений цим Законом строк; строк, у який буде задоволено запит; підпис.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. При цьому, законодавчо визначено виключний перелік підстав, за наявності яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту та передбачено обов`язкові реквізити такої відмови, зокрема, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу відмови. Крім того, законодавчо визначено, що у випадку, якщо розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.08.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із запитом про надання інформації, в якому просив надати:
1) належним чином завірену паперову копію цього запиту на інформацію, який пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку;
2) засвідчену належним чином електронну копію цього запиту на інформацію, який пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку;
3) засвідчену належним чином паперову копію електронної справи одержувача житлової субсидії ОСОБА_1 ;
4) примірник електронної справи одержувача житлової субсидії ОСОБА_1 .
Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 07.08.2023 №2600-0211-8/153837 на запит позивача від 03.08.2023, зареєстрованих за вх. №1057/11 надано засвідчені належним чином паперові копії запитів, поданих в електронному вигляді на офіційну електронну адресу Головного управління, та повідомлено, що зазначені запити в паперовому вигляді до ГУ ПФУ в м. Києві не надходили, тому надання засвідчених належним чином їх зареєстрованих копій надати неможливо.
В означеному листі вказано про наявність додатків на 2 аркушах.
На виконання вимог ухвали суду від 02.05.2024 відповідачем було надано завірені належним чином копії запиту позивача про надання інформації та відповіді на нього, дослідивши які, судом встановлено, що додатком до відповіді ГУ ПФУ в м. Києві від 07.08.2023 №2600-0211-8/153837 є завірена копія запиту позивача з відміткою про його реєстрацію за вх. №1057/11, що свідчить про виконання відповідачем пункту 1 запиту позивача від 03.08.2023. Аналогічна копія запиту позивача долучена ним до позовної заяви.
Відомості про надання позивачу електронної копії його запиту, зареєстрованого належним чином, відповідачем не надані.
Щодо запитуваних засвідченої належним чином паперової копії електронної справи одержувача житлової субсидії ОСОБА_1 та примірника електронної справи одержувача житлової субсидії ОСОБА_1 , відповідач у відповіді на запит повідомив, що особову справу одержувача житлової субсидії мігровано з УСЗН Святошинського району та що позивач користується субсидією з жовтня 2022 року по квітень 2023 року. 
Водночас, в порушенням вимог Закону №2939 відповідачем не надано на запит позивача засвідченої належним чином паперової копії електронної справи одержувача житлової субсидії ОСОБА_1 та примірника електронної справи одержувача житлової субсидії ОСОБА_1 , не зазначив про підстави їх ненадання.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив про відсутність у його володінні запитуваних документів у тому вигляді, в якому їх просив надати позивач. Із пояснень відповідача вбачається, що після передачі функцій з призначення житлових субсидій до органів Пенсійного фонду України від органу соціального захисту населення була передана лише електронна інформаційна картка, яка не містила документів особової справи, а паперова справа до відповідача взагалі не передавалась.
Водночас суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону №2939 у разі, якщо розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але йому відомо або повинно бути відомо, хто нею володіє, він зобов`язаний направити відповідний запит належному розпоряднику та одночасно повідомити про це запитувача.
Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, якими б підтверджувалось повідомлення позивача про відсутність у ГУ ПФУ в м. Києві запитуваної інформації з перенаправленням запиту належному розпоряднику та з одночасним повідомленням запитувача інформації.
Враховуючи означені обставини, суд дійшов висновку про неналежний розгляд відповідачем запиту позивача від 03.08.2023 в частині запитуваної у пунктах 2 - 4 інформації.
Як вже зазначалося судом, відповідно до частини другої статті 22 Закону №2939 відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що листом від 07.08.2023 відповідач фактично відмовив у наданні відповіді на пункти 2 - 4 запиту позивача від 03.08.2023, що має наслідком наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відмови у наданні інформації, запитуваної пунктами 2 - 4 запиту позивача від 03.08.2023 №1057/11.
Разом із тим сама по собі відсутність у відповідача запитуваної пунктами 3, 4 інформації не може бути підставою для покладення на нього обов`язку надати таку інформацію за умови, якщо фактично ГУ ПФУ в м. Києві нею не володіє.
У постанові від 18.06.2020 у справі №806/2789/17 Верховний Суд зазначив, що у випадку, якщо відповідач не володіє запитуваною інформацію, то відповідно до положень статті 22 Закону №2939-VI він повинен або надати позивачу відповідь, зазначивши про це, або направити запит належному розпоряднику, у разі якщо розпоряднику інформації відомо або має бути відомо, хто нею володіє, проте з одночасним повідомленням про це запитувача. Отже, в будь-якому з наведених випадків розпорядник інформації (належний чи неналежний) має обов`язок надати відповідь на запит чи повідомити запитувача у строк, передбачений Законом № 2939-VI, а запитувач інформації має право на отримання такої відповіді чи повідомлення.
Враховуючи означені обставини, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача вчинити дії, направлені на поновлення прав позивача, а саме: повторно розглянути запит позивача від 03.08.2023 №1057/11 в частині пунктів 2 - 4 з урахуванням висновків суду.
При цьому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання неправомірною відмови ГУ ПФУ в м. Києві у задоволенні пункту 1 запиту від 03.08.2023 та зобов`язання надати позивачу публічну інформацію, що ним запитувалась у пункт 1 його запиту від 03.08.2023 №1057/11, оскільки матеріалами справи підтверджено надання позивачу у паперовому вигляді завіреної копії його запиту від 03.08.2023 №1057/11 з відміткою про його реєстрацію, що свідчить про виконання пункту 1 означеного запиту.
Також суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві надати позивачу публічну інформацію, що ним запитувалась у пунктах 2 - 4 запиту від 03.08.2023 №1057/11 з огляду на їх передчасність, оскільки відповідач у відповіді від 07.08.2023 фактично не розглянув по суті пункти 3, 4 запиту.
При цьому, суд зазначає, що оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.
Аналогічний правовий висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 14.09.2020 у зразковій справі № 560/2120/20, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.01.2021.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з ГУ ПФУ в м. Києві на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі №822/3180/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 90425178) та від 04.03.2020 у справі №815/2215/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 88027776).
При цьому Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач не навів доводів наявності підстав для її стягнення та не надав відповідних доказів.
На переконання суду не є достатнім лише заявлення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди без документального підтвердження вчинення такої відповідачем в межах спірних відносин. Позивач обов`язково має надати суду докази наявності заподіяної йому відповідачем моральної шкоди, а також обґрунтувати її розмір, оскільки у протилежному випадку існує загроза заявлення позивачем безпідставних та необґрунтованих вимог про стягнення моральної шкоди лише з посиланням на винесення відповідачем протиправного рішення та вчинення протиправних дій, та без надання доказів завдання такими рішенням та діями втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань.
Наведене, у свою чергу, суперечитиме положенням частини першої статті 77 КАС України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому суд зауважує, що згідно з частиною другою цієї ж статті на відповідача лише покладено обов`язок по доведенню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, а тому саме позивач має довести суду факт заподіяння йому моральної шкоди поведінкою відповідача.
Суд також звертає увагу позивача на положення частини першої статті 9 КАС України, якою визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Засади змагальності покладають на позивача обов`язок довести суду правомірність вимог, викладених у позовній заяві, зокрема, у даному випадку, щодо заподіяння моральної шкоди.
Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому моральної шкоди, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, позов слід задовольнити частково із визначенням найбільш ефективного способу захисту прав позивача.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у наданні ОСОБА_1 інформації, запитуваної пунктами 2 - 4 запиту від 03.08.2023 №1057/11.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути запит ОСОБА_1 від 03.08.2023 №1057/11 в частині пунктів 2 - 4 з урахуванням висновків суду.
4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.