ОКРЕМА ДУМКА
судді М. В. Мазура до постанови Великої Палати від 10 червня 2026 року у справі № 360/773/14-ц (№ 360/773/13-ц)
1. У цій справі ініційований у 2014 році прокурором в інтересах держави позов був спрямований на визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 серпня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 12 грудня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , скасування їх державної реєстрації та витребування на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_2 земельної ділянки площею 28,00 га. 
2. Рішенням від 11 серпня 2014 року Бородянський районний суд Київської області позов задовольнив. Суд першої інстанції виходив із того, що оскільки розпорядження Бородянської районної державної адміністрації, які були підставою для видачі ОСОБА_1 державного акта, скасовані, то є підстави для визнання цього акта недійсним. Враховуючи, що первинні власники незаконно набули права власності на земельні ділянки, вони не мали права їх відчужувати за договорами купівлі-продажу ОСОБА_2 . Оскільки майно вибуло з власності держави з порушенням закону, суд першої інстанції керувався статтею 387 та частиною третьою статті 388 Цивільного кодексу України, задовольнивши вимоги про скасування державних актів та витребування спірної земельної ділянки на користь держави. 
3. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 11 серпня 2014 року залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та додатково відхилив доводи про пропуск позовної давності, зазначивши, що факт відчуження землі встановлено лише під час перевірки у 2013 році. 
4. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін з мотивів правильного застосування ними норм матеріального та процесуального права. 
5. Європейський суд з прав людини у рішенні від 04 грудня 2025 року у справі «Космацька проти України» (Kosmatska v. Ukraine, заява № 9953/16), яке набуло статусу остаточного 04 березня 2026 року, дійшов висновку про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому Суд вважав за необхідне прямо вказати державі-відповідачу тип заходу, який необхідно вжити, щоб виправити ситуацію, яка призвела до цього порушення: "заявниця має бути поставлена, наскільки це можливо, у ситуацію, еквівалентну тій, у якій вона б перебувала, якби порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не було, у спосіб повного повернення заявниці права власності на витребувану земельну ділянку (шляхом повторного відкриття провадження на національному рівні, якщо це можливо, або іншими засобами). Якщо це неможливо, держава-відповідач повинна надати відшкодування у грошовій формі (розраховану відповідно до національних вимог щодо оцінки майна та практики Суду), або надати рівнозначне майно".
6. Постановою Великої Палати Верховного Суду частково задоволено заяву скаржниці про перегляд судових рішень за виключними обставинами, скасовано рішення Бородянського районного суду Київської області від 11 серпня 2014 року у справі № 360/773/14-ц, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2014 року у справі № 360/773/13-ц та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року, а справу № 360/773/14-ц передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
7. Я цілком погоджуюсь із постановою Великої Палати в частині необхідності скасування зазначених судових рішень, але вважаю, що Велика Палата мала ухвалити своє рішення про відмову в задоволенні позову, а не направляти справу на новий розгляд. У світлі висновків ЄСПЛ і встановлених у справі обставин не було потреби в повторному дослідженні фактів або оцінці доказів, які могли б зумовити направлення справи на новий розгляд. 
8. Нагадаю, що ЄСПЛ констатував, що підстави для застосування статті 387 ЦК України були явно відсутні, застосовність частини третьої статті 388 ЦК України була так само явно сумнівною, довід заявниці щодо статті 140 ЗК України залишився без відповіді, а саме втручання в її майнові права було непропорційним. 
9. Водночас для вирішення саме питання про необхідність нового розгляду особливе значення мають міркування ЄСПЛ щодо позовної давності:
"40. …ще одним елементом, який не можна ігнорувати у цій справі, є застосування встановленого законом строку позовної давності. Сторони не заперечували, що встановлений законом строк позовної давності становив три роки, який мав обраховуватися з дати, коли особа або установа (у цій справі прокурор) дізналася або мала дізнатися про стверджувані порушення. Прокурор стверджував, і національні суди погодилися, що початковою датою був 2013 рік, коли прокурор провів другу перевірку щодо виділення земельних ділянок Бородянською РДА (див. пункт 15). Суд зазначає, що в постанові про проведення цієї перевірки зазначено, що вона була необхідною, оскільки під час первісної перевірки та розгляду позову в суді, тобто у 2008 та 2010 роках, не було встановлено даних щодо видачі державних актів на право власності на земельні ділянки приватним особам, хоча такі державні акти були видані невдовзі після прийняття розпоряджень про виділення земельних ділянок (липень та грудень 2008 року; див. пункти 5 і 6). У зв`язку з цим Суд також не може ігнорувати той факт, що в наступних провадженнях, ініційованих прокурором проти заявниці щодо інших земельних ділянок, суди відхилили позов прокурора, встановивши, що він пропустив строк позовної давності, який мав обчислюватися з 2008 року (див. пункт 16).
41. Суд усвідомлює, що його завдання не полягає у заміні собою національних судів у процесі тлумачення національного законодавства, він, тим не менш, вважає, що використаний національними судами у цій справі підхід щодо застосування встановленого законом строку позовної давності викликає сумніви щодо його обґрунтованості та сумісності з принципом юридичної визначеності (див. рішення у справі «Куршун проти Туреччини» (Kursun v. Turkey), заява № 22677/10, пункти 103 і 104, від 30 жовтня 2018 року та, як нещодавній приклад, рішення у справі «Гумінський проти України» [Комітет] (Guminskyy v. Ukraine) [Committee], заява № 7210/15, пункти 20 - 23, від 11 вересня 2025 року)."
10. На моє переконання, усі обставини, необхідні щонайменше для вирішення питання про позовну давність, уже були встановлені та не заперечувалися: первісну прокурорську перевірку проведено у 2008 році, рішення Бородянської РДА скасовано за позовом прокурора у 2010 році, а з цим позовом прокурор звернувся лише у квітні 2014 року. Заявниця до ухвалення рішення судом першої інстанції заявила про сплив позовної давності. Отже, Велика Палата сама мала надати цим установленим обставинам правову оцінку, а не повертати справу для їх повторного встановлення, оскільки це не стільки сприятиме ефективному та якнайшвидшому відновленню порушеного права, скільки продовжуватиме для заявниці стан правової невизначеності. 
11. Позовна давність установлює не строк існування права, а межу допустимої правової невизначеності. Держава, яка мала можливість своєчасно захистити свій інтерес, не може переносити наслідки власної бездіяльності на добросовісного набувача. 

Суддя М. В. Мазур