УХВАЛА

10 вересня 2026 року 
м. Київ

справа №990/395/26
адміністративне провадження №П/990/395/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Гончарової І.А.,  Юрченко В.П.,  Хохуляка В.В.,  Ханової Р.Ф., 
розглянув матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , поданої адвокатом Гонтарєвим Романом Миколайовичем до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу в частині,
УСТАНОВИВ:
08.09.2026 через підсистему «Електронний Суд» адвокат Гонтарєв Роман Миколайович подав позов в інтересах ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач у справі) до Президента України, в якому просить Суд визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 31.10.2025 № 810/2025 у частині введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 31.10.2025 щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ОСОБА_1 , передбачених пунктом 10 додатка до зазначеного рішення.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2026 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Бившева Л.І. - головуючий суддя, судді: Гончарова І.А., Юрченко В.П., Хохуляк В.В., Ханова Р.Ф.
Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.
Перевіривши цю позовну заяву на відповідність вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною шостою статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Згідно з положеннями пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Правові акти індивідуальної дії адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.
Предметом оскарження в межах заявленого позову є Указ Президента України від 31.10.2025 №810/2025 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 31 жовтня 2025 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)»» яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 31.10.2025 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію пункту 10 додатку до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 31.10.2025, який оприлюднений та введений в дію 04.11.2025.
При цьому, оскаржуваний позивачем в частині Указ Президента України є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, передбачає індивідуалізовані приписи щодо запровадження санкцій до конкретних фізичних і юридичних осіб; адресований цим особам; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямований на тимчасове обмеження прав конкретних осіб, у зв`язку з чим за відсутності в процесуальному законі особливого порядку обрахунку строку звернення до суду з позовом про скасування такого указу, до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.
Цю позовну заяву було подано до Верховного Суду лише 08.09.2026, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.
Разом з позовною заявою позивачка подала заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яку обґрунтовує посиланням на ряд обставин, які на її думку свідчать про поважність причин пропуску цього строку. Так позивачка зазначає, що відповідач не направляв їй текст оскаржуваного Указу, а також не повідомляв безпосередньо позивача про його прийняття. Про наявність щодо неї застосованих санкцій позивачка дізналася лише 15.07.2026 із засобів масової інформації в мережі Інтернет. З метою з`ясування правових підстав та отримання тексту оскаржуваного указу позивач ОСОБА_1 невідкладно реалізувала право на інформацію, направивши 25.07.2026 запит, та отримала у відповідь на електронну адресу лист Офісу Президента України від 10.08.2026 № 22/1-09/2065 з додатками (копією указу Президента України від 31.10.2025 № 810/2025, копією рішення Ради національної безпеки і оборони України від 31.10.2025 "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" і копією додатку до цього рішення). ОСОБА_1 наголошує, що до цього часу не мала об`єктивної можливості дізнатися про порушення своїх прав з огляду на проживання на тимчасово окупованій території за адресою реєстрації місця проживання ( АДРЕСА_1 ) в умовах обмеженого доступу до джерел інформації і відсутності адресної доставки поштових відправлень.
На думку позивачки, саме з моменту отримання 10.08.2026 повного тексту указу та зазначених матеріалів остання отримала об`єктивну можливість реалізувати право на судовий захист.
Перевіривши такі доводи, колегія суддів зазначає таке.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Верховний Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Колегія суддів наголошує, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Указ Президента України від 31.10.2025 №810/2025 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 31 жовтня 2025 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)»» опублікований 04.11.2025 у газеті «Урядовий кур`єр» №225, 05.11.2025 у виданні «Офіційний вісник Президента України» №26, 21.11.2025 у виданні «Офіційний вісник України» №91. Всі ці видання наявні у вільному доступі в мережі інтернет.
Таким чином, про існування оскаржуваного в цій справі указу позивачка мала можливість дізнатись з 04.11.2025 - з моменту його офіційного оприлюднення. 
При цьому, доводи позивачки стосовно того, що про прийняття спірного в цій справі указу вона не була повідомлена відповідачем та не мала доступу до інформації про введення санкцій через своє проживання на тимчасово окупованій території (м. Донецьк) не свідчать про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки газета «Урядовий кур`єр», «Офіційний вісник Президента України» та «Офіційний вісник України» є відкритими та загальнодоступними джерелами інформації, і позивачка не була позбавлена можливості ознайомитися зі змістом зазначеного указу Президента України з дня його офіційної публікації незалежно від свого місця перебування. До того ж, відсутність підтверджених доказів неможливості доступу до цієї інформації також виключає розгляд зазначеної причини як поважної.
Аналогічний висновок щодо визначення моменту початку відліку строку на оскарження індивідуально-правового акту зробила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.01.2020 у справі №9901/518/19, від 05.02.2020 у справі №9901/520/19.
Більш того, позивачка, посилаючись на те, що про наявність застосованих санкцій щодо неї дізналася 15.07.2026 із засобів масової інформації в мережі Інтернет, спростовує доводи останньої, що вона не мала доступу до інформації про введення вказаних санкцій.
З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для визнання наведених позивачем причин пропуску строку на звернення до адміністративного суду поважними.
Відповідно до частини третьої статті 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Звертаючись з цим адміністративним позовом, представник позивачки подав клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання цього позову до ухвалення судового рішення у справі.
Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що на даний час сплата судового збору за подання цього позову є фактично неможливою, оскільки автоматизована система банківських установ блокує (унеможливлює) здійснення платежу (судового збору) при зазначенні в реквізитах ідентифікуючих даних позивача, - на підставі підпункту 2 застосованих санкцій: блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними. 
При цьому ОСОБА_1 посилається на Положення про реалізацію спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), яке затверджено постановою Національного банку України від 11.05.2023 № 65, відповідно до якої банки зобов`язані протягом усього періоду дії санкцій відмовляти у проведенні фінансової операції санкційній особі, до якої застосовано санкції у виді блокування активів, та особі, яка діє від імені такої санкційної особи (підпункт 1 пункту 16 Положення). Відповідно до пункту 37 зазначеного Положення суб`єкти реалізації санкцій зобов`язані відмовити в здійсненні переказу коштів санкційними особами, до яких застосовано санкції у виді блокування активів, а також іншими особами від імені таких санкційних осіб. 
Обґрунтовуючи клопотання про відстрочення сплати судового збору представник позивача також зіслався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2024 у справі № 990/263/23.
Розглянувши клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання цього позову, Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 
Водночас реалізація права на судовий захист здійснюється у порядку та формах, установлених процесуальним законом.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Отже, основною процесуальною формою реалізації права на судовий захист у порядку адміністративного судочинства є звернення до адміністративного суду з позовною заявою, яка повинна відповідати вимогам, установленим процесуальним законом.
Відповідно до статей 160, 161 КАС України позовна заява повинна відповідати встановленим законом вимогам щодо її форми та змісту, а до неї мають бути додані документи, визначені законом, зокрема документ про сплату судового збору або документи, які підтверджують наявність підстав для звільнення від його сплати.
Так, відповідно до частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Частиною першою статті 133 КАС України визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір є збором, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви.
За змістом частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за наявності визначених законом умов.
Суд звертає увагу на те, що інститут судового збору є одним із елементів механізму реалізації права на звернення до суду та складовою процесуального порядку доступу до правосуддя. Встановлення законом обов`язку щодо сплати судового збору при зверненні до суду має легітимну мету та спрямоване, зокрема, на забезпечення належного функціонування судової системи, а також запобігання безпідставному чи необґрунтованому зверненню до суду.
Обов`язок сплати судового збору поширюється на всіх осіб, які звертаються за судовим захистом, за винятком випадків, прямо передбачених законом. Водночас надання пільг щодо сплати судового збору, зокрема його відстрочення, розстрочення, зменшення розміру або звільнення від сплати, має винятковий характер та допускається лише за наявності підстав, визначених законом, і належного їх підтвердження особою, яка заявляє відповідне клопотання.
Суд наголошує на тому, що відстрочення сплати судового збору не є безумовним процесуальним правом особи, яка звертається до суду, а є дискреційним повноваженням суду, реалізація якого можлива лише за умови належного обґрунтування заявником обставин, з якими закон пов`язує можливість надання такого процесуального привілею, та подання належних і допустимих доказів на підтвердження відповідного майнового стану чи інших обставин, передбачених законом.
Обґрунтовуючи клопотання про відстрочення сплати судового збору, представник позивача фактично обмежився посиланням на нормативне регулювання порядку реалізації санкцій та загальним твердженням про неможливість сплати судового збору у зв`язку із застосуванням до позивачки санкції у виді блокування активів.
Водночас, всупереч вимогам частини першої статті 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, до поданого клопотання не додано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження фактичної неможливості сплати судового збору саме на момент звернення до суду.
Зокрема, матеріали позовної заяви не містять доказів того, що позивачка, її представник або інша уповноважена особа фактично вчиняли дії, спрямовані на сплату судового збору у встановленому законом порядку, з використанням банківських установ, платіжних сервісів або інших передбачених законом способів здійснення платежу.
Також до клопотання не додано жодних документів, які б підтверджували відмову банківської установи, платіжної системи чи іншого суб`єкта, уповноваженого на проведення відповідних фінансових операцій, у здійсненні платежу з підстав застосування до позивачки санкцій.
Отже, наведені у клопотанні доводи мають характер припущень та не підтверджені належними доказами, які б об`єктивно свідчили про існування реальних та фактичних перешкод для сплати судового збору у цій конкретній справі.
Крім того, убачається зі змісту клопотання, представник позивачки просить відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у цій справі, посилаючись при цьому на застосування до ОСОБА_1 санкції у виді блокування активів, яка, на думку заявника, унеможливлює здійснення будь-яких платіжних операцій.
Водночас наведені заявником обставини, за своєю суттю, не свідчать про тимчасовий характер перешкод у сплаті судового збору, які можуть бути усунуті зі спливом певного часу або до моменту ухвалення судового рішення у справі.
Навпаки, із доводів самої позивачки вбачається, що обставини, на які вона посилається як на підставу для відстрочення сплати судового збору, пов`язані з дією застосованих до неї санкцій та, за твердженням заявника, існуватимуть протягом усього періоду дії таких обмежень.
За таких обставин позивачем не наведено жодних доводів та не надано доказів на підтвердження того, що до моменту ухвалення судового рішення у цій справі обставини, які, за її твердженням, перешкоджають сплаті судового збору, зміняться або припиняться, а відтак відстрочення сплати судового збору на вказаний строк призведе до реальної можливості виконання такого обов`язку.
Отже, заявлене клопотання фактично спрямоване не на відстрочення сплати судового збору у зв`язку з тимчасовими обставинами, а на перенесення виконання відповідного процесуального обов`язку на невизначений момент без наведення об`єктивних підстав, які б свідчили про можливість його виконання у майбутньому.
Таким чином, обраний позивачкою спосіб обґрунтування клопотання не підтверджує наявності реальної перспективи усунення обставин, які, за її твердженням, перешкоджають сплаті судового збору у визначений законом строк.
Суд також враховує, що чинне законодавство України не містить заборони щодо сплати судового збору за особу іншою особою, у тому числі з обов`язковим зазначенням у платіжному документі відомостей про особу, в інтересах якої здійснюється відповідна сплата.
Відповідно, обов`язок щодо сплати судового збору може бути виконаний не лише безпосередньо позивачем, але й іншими особами, які діють у його інтересах, за умови належного оформлення платіжного документа із зазначенням відповідного призначення платежу.
Зокрема, виконання обов`язку зі сплати судового збору може бути забезпечено також представником позивача, який діє на підставі договору про надання правничої допомоги, з подальшим відшкодуванням відповідних витрат у порядку, передбаченому таким договором.
За таких умов наявність договірних правовідносин щодо надання правничої допомоги та можливість врегулювання питання компенсації понесених витрат між позивачем і його представником свідчать про існування альтернативних механізмів виконання обов`язку щодо сплати судового збору.
Отже, наведені обставини додатково свідчать про те, що доводи позивачки щодо абсолютної неможливості сплати судового збору у зв`язку із застосуванням санкцій не є належним чином обґрунтованими та підтвердженими.
Щодо посилання представника позивача на постанову Великої Палати Верховний Суд від 22.02.2024 у справі № 990/263/23, Суд зазначає, що наведені у ній висновки були сформульовані з урахуванням конкретних встановлених судами обставин тієї справи та досліджених доказів, зокрема щодо фактичної неможливості здійснення платежів та підтверджених обмежень у розпорядженні коштами.
Водночас застосування правових висновків, викладених у зазначеній постанові, можливе лише за умови встановлення у кожній конкретній справі аналогічних фактичних обставин та їх належного доказового підтвердження. Натомість у межах розгляду цього клопотання таких обставин та належних доказів їх існування суду не надано.
З урахуванням викладеного у сукупності, Суд доходить висновку, що наведені у клопотанні доводи позивачки не підтверджують наявності передбачених законом підстав для відстрочення сплати судового збору, оскільки не свідчать про існування об`єктивних, належним чином доведених та документально підтверджених перешкод для виконання такого процесуального обов`язку.
За таких обставин підстави для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору відсутні.
Частиною другою статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання фізичною особою до адміністративного суду позову немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2026 рік з 01 січня 2026 року для працездатних осіб установлений прожитковий мінімум у розмірі 3328,00 гривень.
З огляду на те, що позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру, судовий збір за подання такого позову становить 1064,96 гривень.
Реквізити для сплати судового збору: Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/Печерс.р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача Казначейство України(ел. адм. подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету 22030102, призначення платежу *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від ______ (Дата оскаржуваного рішення) по справі _________ (Номер справи), ВЕРХОВНИЙ СУД (Касаційний адміністративний суд) (назва суду, де розглядається справа).
Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з частинами першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
З огляду на викладене вказану вище позовну заяву необхідно залишити без руху та надати позивачу десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначеного недоліку позовної заяви шляхом надання до суду заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду; подання до суду документа, що підтверджує сплату судового збору, згідно з яким судовий збір зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України або ж навести доводи та надати докази, які підтверджують наявність підстав для відстрочення (звільнення) від сплати судового збору
Керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 171, 248, 266 КАС України,
ПОСТАНОВИВ:
В задоволення клопотання ОСОБА_1 , поданого адвокатом Гонтарєвим Романом Миколайовичем про відстрочення сплати судового збору - відмовити.
Позовну заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Гонтарєвим Романом Миколайовичем до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу в частині - залишити без руху. 
Встановити для усунення зазначених в цій ухвалі недоліків десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк позовна заява разом із доданими до неї матеріалами буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева
І.А. Гончарова 
 В.П. Юрченко 
 В.В. Хохуляк 
 Р.Ф. Ханова ,
Судді Верховного Суду