ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року | Справа №204/5984/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

03.02.2026 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Третього апеляційного адміністративного суду з позовом до Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі - відповідачі), в якій просить суд:
- визнати протиправними та незаконними дії відповідачів у даній справі, які стали наслідками ухвалення протизаконних та не обґрунтованих рішень у справі №204/5984/21 які завдали ОСОБА_1 та її дитині ОСОБА_2 моральну та матеріальну шкоду;
- визнати справу №204/5984/21 як не розглянуту в цивільному судочинстві з дотриманням норм матеріального та процесуального права та належним судом, а всі рішення та ухвали судів у даній справі такими, що не підлягають виконанню в виконавчому провадженні, але не зупиняти дію рішення від 18.05.2022 року судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі №204/5984/21 в провадженні №2/204/2021/21 або №2/204/373/22 по день надходження до виконавчої служби рішення належного суду щодо розміру аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого повинен бути здійснений перерахунок аліментів на дану дитину з 06.08.2021 року та до досягнення нею повноліття;
- зобов`язати належний суд П`ятий окружний районний суд м. Дніпра розглянути справу №204/5984/21 з дотриманням норм матеріального та процесуального права;
- стягнути з відповідача №4 - Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди завданої позивачу та її дитині ОСОБА_2 незаконними діями відповідачів у даній справі, у розмірі станом на день подачі даної позовної заяви 1000314 грн. + щомісячний показник розміру аліментів. заявлений в позовній заяві у справі №204/5984/21, а саме 65% від всіх доходів ОСОБА_3 ;
- стягнути з відповідача №4 - Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди завданої позивачу та її дитині ОСОБА_2 незаконними відповідачів у даній справі у розмірі станом на день подачі даної позовної заяви 1000314 грн. *2 = 2000628 грн. + щомісячний показник розміру аліментів, заявлений в позовній заяві у справі №204/5984/21, а саме 65% від всіх доходів ОСОБА_3 помножений на 2 (2 особи, які страждали ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 ).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що цією позовною заявою оскаржуються дії суддів та працівників апарату Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (Чечелівського районного суду м. Дніпра), колегії суддів та працівників апарату Дніпровського апеляційного суду, колегії суддів Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду, які на думку позивача були протиправними та незаконними, у зв`язку з чим, прийнято протизаконні та не обґрунтовані рішення у справі №204/5984/21, які завдали ОСОБА_1 та її дитині ОСОБА_2 моральну та матеріальну шкоду.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.02.2026 матеріали позовної заяви передано на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
12.12.2026 на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви №204/5984/21 та передані на розгляд судді Сліпець Н.Є.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 у відкритті провадження у справі №204/5984/21 за позовом ОСОБА_1 до Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 скасовано. Справу № 204/5984/21 направлено для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Справа № 204/5984/21 надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 27.07.2026.
03.08.2026 суд ухвалив відкрити провадження в адміністративній справі №204/5984/21 за позовом ОСОБА_1 та призначив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами з 21.08.2026.
07.08.2026 від Верховного Суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами та шляхом звернення до компетентних органів, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Так, чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді в іншій спосіб, ніж шляхом звернення до суду з позовом. На думку представника, оскільки спір в частині вимог до суду не можна розглядати за правилами адміністративного судочинства та взагалі такий спір не підлягає судовому розгляду, провадження у цій справі за позовом до Верховного Суду підлягає закриттю.
10.08.2026 від Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначає, що позивачка ставить під сумнів присвоєння номерів проваджень, реєстрацію апеляційних скарг, оформлення протоколів автоматизованого розподілу, передачу справи раніше визначеному складу суду, визначення складу суду, постановлення процесуальних рішень та результати розгляду цивільної справи № 204/5984/21. Зазначені дії суду, суддів і посадових осіб апарату суду безпосередньо пов`язані з реєстрацією, рухом та розглядом конкретної цивільної справи, а тому не є здійсненням публічно-владних управлінських функцій і не утворюють самостійного публічно-правового спору. Такі питання не можуть бути предметом повторної перевірки шляхом ініціювання окремого адміністративного провадження. Незгода позивачки з результатами розгляду цивільної справи та поданих нею процесуальних звернень не надає їй права повторно порушувати ті самі питання в порядку адміністративного судочинства. У зв`язку із зазначеним, представник просить суд закрити провадження у цій справі.
Чечелівський районний суд м. Дніпра, Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області станом на 07.09.2026 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися, про розгляд справи повідомлялися належним чином шляхом доставлення ухвали про відкриття спрощеного провадження до їх електронних кабінетів системи «Електронний суд», про що в матеріалах справи містяться відповідні довідки. 
За приписами п. 5, 7 ст. 18 КАС України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи. 
Відповідачі мають зареєстровані електронні кабінети в підсистемі «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд вважає їх належним чином повідомленими про розгляд цієї справи. 
Згідно ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалам.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 06.08.2021 ОСОБА_1 подано до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за допомогою ІТС «Електронний суд» позовну заяву до її чоловіка ОСОБА_3 про стягнення аліментів у розмірі 65% з всіх його доходів на утримання спільної дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому вказана справа розглядалася судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій під номером № 204/5984/21.
Звертаючись із цим адміністративним позовом, позивач зазначає про протиправність дій суддів усіх інстанцій та працівників апаратів відповідних судів під час розгляду справи № 204/5984/21. Зокрема, позивач вказує на неналежну реєстрацію поданих процесуальних документів, відсутність належного призначення суддів або колегій суддів, а також на ухвалення рішень, які вважає протизаконними та такими, що порушують норми матеріального і процесуального права.
Окрім цього, у позовній заяві наголошується на допущеній, на думку позивача, бездіяльності суддів і працівників апаратів судів, яка полягає у відсутності перевірки протоколів автоматизованого розподілу судової справи та протоколів передачі справи раніше визначеному складу суду, у відсутності направлення справи до канцелярій на перереєстрацію, а також у недослідженні доказів у судових засіданнях і відсутності у мотивувальних частинах судових рішень результатів оцінки доказів на предмет їх належності, достовірності, допустимості та достатності.
Позивач окремо зазначає, що шкода, завдана у зв`язку з розглядом справи № 204/5984/21, охоплює період з 06.08.2021 по 01.02.2026, за винятком дій судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 , шкода від яких відшкодовується в межах іншого судового провадження № 204/5360/25, тоді як у цій справі заявлено вимоги до працівників апарату суду щодо призначення складу суду.
В обґрунтування матеріальної шкоди у розмірі 1 000 314 грн станом на день подачі позову позивач посилається на різницю між фактично отриманими сумами та розміром аліментів у розмірі 65% від усіх доходів ОСОБА_3 , які вона розраховувала отримувати за період з 06.08.2021 по 01.02.2026 рік за умови ухвалення законних рішень, додаючи відповідний розрахунок до матеріалів справи.
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди позивач зазначає суму, еквівалентну 1 000 314 грн., помножену на два, що загалом становить 2 000 628 грн, обґрунтовуючи це наявністю двох потерпілих осіб — самої ОСОБА_1 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , які зазнали негативних наслідків через неповноцінне забезпечення у спірний період, необхідність використання кредитних коштів із нарахуванням відсотків та неможливість викупу закладених ювелірних прикрас.
У зв`язку з наведеними обставинами та не погоджуючись із ухваленими у справі №204/5984/21 судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулася до Третього апеляційного адміністративного суду з вимогами про визнання дій та бездіяльності відповідних судів і працівників апаратів протиправними, зобов`язання переглянути справу належним складом суду, вирішення питання щодо виконання рішень у виконавчому провадженні № 75348380, а також стягнення заявлених сум матеріальної та моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.
Вважаючи, такі дії відповідачів протиправними, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою. 
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, однією із основоположних гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. 
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Забезпечення вказаного права в національному законодавстві випливає із положень Конституції України, у частині другій статті 55 якої закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява N 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.
Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Згідно частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їхній сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Стаття 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначеннями, наведеними у пунктах 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції судів адміністративної юрисдикції належать спори фізичних чи юридичних осіб із органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Тож до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює публічно-владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує її права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їхніх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач звернувся до адміністративного суду із позовом, в якому просить визнати протиправними дії суддів та працівників апаратів судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, скасувати рішення у цивільній справі №204/5984/21 (визнавши їх такими, що не підлягають виконанню), зобов`язати П`ятий окружний районний суд м. Дніпра здійснити повторний розгляд вказаної справи, а також стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1 000 314 грн та моральної шкоди у розмірі 2 000 628 грн, оскільки фактично не погоджується із прийнятими судовими рішеннями у справі №204/5984/21, зокрема, вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що винесені з порушенням норм матеріального і процесуального права неналежним судом, що, на переконання позивача, призвело до неповного стягнення аліментів на утримання дитини та спричинило тривалі моральні й матеріальні втрати.
Суд вважає необхідним зауважати, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 у відкритті провадження у справі №204/5984/21 за позовом ОСОБА_1 до Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Разом з цим, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 скасовано.
В обґрунтування ухваленої постанови від 23.06.2026 Третій апеляційний адміністративний суд зазначає, що «у спірній ухвалі судом було зазначено, що заявлені позовні вимоги не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Також суд зазначив, що оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Водночас суд залишив поза увагою позовні вимоги до Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та не надав оцінки таким позовним вимогам».
Аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 23.06.2026 скасував ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 у повному обсязі. Водночас, мотивуючи своє рішення про скасування судового рішення першої інстанції, апеляційний суд обмежився виключно висновком про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав правової оцінки позовним вимогам, заявленим до Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області. При цьому будь-які інші заперечення чи обґрунтування щодо правомірності відмови у відкритті провадження в решті позовних вимог у тексті постанови суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, згідно усталеної практики Конституційного Суду України та Верховного Суду, процесуальні дії суддів, пов`язані з розглядом конкретної справи, не можуть бути предметом окремого судового розгляду в порядку адміністративного судочинства. Чинне законодавство України встановлює спеціальний порядок оскарження судових рішень виключно через інститути апеляційного та касаційного перегляду.
Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23.05.2001 № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.
Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, яка міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 240/533/21, від 26 травня 2021 року у справі № 460/9271/20, від 27 листопада 2019 року у справі № 320/3328/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 у справі №820/5586/16, вказала на те, що дії суду (судді), вчинені при виконанні обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Крім того, стосовно вимог про визнання дій суддів протиправними, діє принцип функціонального імунітету суддів, який передбачає, що суддя не може нести цивільну чи адміністративну відповідальність за результати своєї судової діяльності, за винятком випадків вчинення злочину або дисциплінарного проступку, встановлених у законному порядку. Відтак, законність судового рішення не може перевірятися шляхом подання позову до суддів чи суду, що його ухвалив, а незгода сторони з висновками суду не є підставою для визнання дій суддів незаконними в адміністративному порядку.
Дії учасника справи у разі його незгоди з прийнятими судами рішеннями випливають із процесуального закону, який не передбачає у таких випадках можливості подання цим учасником справи позову до відповідних судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.10.2019 у справі № 640/21170/18 та Верховного Суду у постанові від 16.01.2020 у справі № 826/16580/17, відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду (працівників апарату суду), відповідно ухваленого або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.
Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що за обставин цієї справи між позивачем, судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій та органами казначейської служби відсутні публічно-правові відносини, а відтак заявлені до них позовні вимоги не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Так, заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними дій відповідачів, які стали наслідком ухвалення рішень у цивільній справі № 204/5984/21, визнання цієї справи не розглянутою, визнання рішень і ухвал у ній такими, що не підлягають виконанню, а також врегулювання порядку стягнення аліментів, безпосередньо стосуються оцінки процесуальної діяльності суду під час здійснення правосуддя у цивільній справі та перевірки законності ухвалених у ній судових рішень. Оскільки між позивачем та відповідачами у цій частині вимог відсутні публічно-правові (управлінські) відносини, а чинне законодавство забороняє позапроцесуальне оскарження дій суддів та ухвалених ними рішень у цивільній справі, зазначені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, відтак суд вважає необхідним відмовити у їх задоволенні. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання П`ятого окружного суду міста Дніпра розглянути справу № 204/5984/21 з дотриманням норм матеріального та процесуального права, суд зазначає наступне.
Відповідно до підпункту 6 пункту 2 Указу Президента України «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів» від 29 грудня 2017 року № 449/2017 було утворено, зокрема, П`ятий окружний суд міста Дніпра у Новокодацькому та Чечелівському районах міста Дніпра із місцезнаходженням у місті Дніпрі.
Водночас, за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, такий суд за кодом ЄДРПОУ 42268955 дійсно був формально створений, проте фактично ніколи не функціонував. Зазначена ініціатива Президента України не була реалізована на практиці, у зв`язку з чим відповідний суд не здійснює правосуддя та не має процесуальної можливості прийняти справу до свого провадження.
Крім того, вказана вимога є похідною від вимоги щодо визнання справи № 204/5984/21 як не розглянутої в цивільному судочинстві, а у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовлено. Оскільки похідні вимоги не можуть бути задоволені за відсутності основних вимог та відповідних правових підстав, у задоволенні позову в цій частині також належить відмовити.
Щодо позовних вимог про стягнення з Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями відповідачів у цій справі, а також щомісячний показник розміру аліментів, заявлений в позовній заяві у справі №204/5984/21, суд зазначає наступне.
За приписами частин першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні положення про відшкодування шкоди визначені у параграфі 1 глави 82 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
За приписами частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно частини першої, третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Суд зауважує, що юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. 
Оцінюючи позовні вимоги про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 1 000 314 грн та моральної шкоди у розмірі 2 000 628 грн (з урахуванням щомісячного показника розміру аліментів), суд виходить з того, що вказані вимоги є похідними від позовних вимог про визнання протиправними дій Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду та Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 204/5984/21.
Так, згідно приписів пунктів 1–4, 6 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України та статей 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, обов`язковою передумовою для застосування такої міри відповідальності держави, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, є встановлення судом факту протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а також наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між такою протиправною поведінкою та завданими збитками чи стражданнями.
Разом з тим, як встановлено судом та зазначено вище, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій суддів та судів першої, апеляційної й касаційної інстанцій щодо ухвалення судових рішень у справі № 204/5984/21 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим у їх задоволенні судом відмовлено.
З огляду на те, що факт протиправності дій відповідачів у встановленому законом порядку не встановлено та не доведено, а процесуальні дії судів під час здійснення правосуддя не можуть бути предметом розгляду в адміністративному суді, відсутній самий склад цивільного правопорушення (елемент протиправної поведінки), що унеможливлює настання деліктної відповідальності держави. Оскільки вимоги про стягнення матеріальної і моральної шкоди та доданих до них щомісячних показників аліментів є похідними від основних вимог про визнання дій протиправними, відмова у задоволенні основних вимог тягне за собою відсутність правових підстав для задоволення похідних вимог.
Крім того, суд зауважує, що безпосередньо щодо відповідачів — Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області — позивачем не заявлено вимог про визнання протиправними їхніх рішень, дій чи бездіяльності, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази вчинення цими органами протиправних дій стосовно позивача.
Відтак, зважаючи на недоведеність належними й допустимими доказами наявності та розміру завданої шкоди, відсутність встановленого факту протиправності поведінки відповідачів та неможливість розгляду в порядку адміністративного судочинства основних позивних вимог, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди у повному обсязі. З цих же підстав не підлягають задоволенню похідні вимоги про стягнення щомісячного показника розміру аліментів.
Інші доводи не спростовують докази, досліджені та перевірені під час розгляду справи та не впливають на висновки суду, викладені в цьому рішенні. 
При цьому, суд також враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За приписами частини першої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи, що позивач, відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось.
Відповідно до ч.4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно частини п`ятої статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132,139,193,241-246, 250, 251,257-262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Чечелівського районного суду м. Дніпра, Дніпровського апеляційного суду, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець