Справа № 127/14792/26
2/134/653/2026
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України
31 липня 2026 року с-ще Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області
у складі: головуючої судді Кантонистої О.О.
за участю секретаря судового засідання Чорної В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Крижопіль в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

09 червня 2026 року до Крижопільського районного суду Вінницької області з Вінницького міського суду Вінницької області в порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, надійшла за підсудністю цивільна справа за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» (далі - ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 29 січня 2020 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (далі - ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА») та ОСОБА_1 укладено договір № 491522 про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, який позичальник підписав шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на номер його мобільного телефону.
Підписанням договору відповідач підтвердив, що ознайомився з усіма його умовами, повністю їх розуміє, погоджується з ними та зобов`язується їх дотримуватися.
За умовами договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало ОСОБА_1 позику в сумі 3 500,00 грн шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 на умовах строковості, зворотності та платності, а останній зобов`язався повернути позику, сплатити проценти за користування нею та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Позику надано ОСОБА_1 на споживчі потреби строком на 30 днів.
У зв`язку з неможливістю виконати зобов`язання в повному обсязі та у встановлений строк, відповідач ініціював продовження строку користування позикою. На підставі чотирьох укладених між сторонами додаткових договорів строк користування позикою неодноразово продовжувався, востаннє - до 28 травня 2020 року.
На виконання умов договору відповідач здійснив платежі на загальну суму 3 685,15 грн, останній з яких - 27 квітня 2020 року. Однак у подальшому відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором не виконав, отримані кошти у встановлений строк не повернув та проценти за користування ними відповідно до графіка платежів не сплатив, унаслідок чого утворилася заборгованість.
22 лютого 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СІРОКО ФІНАНС» (далі - ТОВ «СІРОКО ФІНАНС») укладено договір факторингу № 015-220221, відповідно до умов якого ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 491522 від 29 січня 2020 року.
21 жовтня 2024 року ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» уклало з ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» договір факторингу № 20241021/2, за яким відступило останньому право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 491522 від 29 січня 2020 року.
Станом на день подання позову заборгованість ОСОБА_1 за договором становить 15 644,76 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9 898,00 грн - заборгованість за процентами; 2 246,76 грн - інфляційне збільшення.
З огляду на викладене ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором № 491522 від 29 січня 2020 року в розмірі 15 644,76 грн, а також судові витрати: 2 662,40 грн судового збору та 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою судді Крижопільського районного суду від 10 червня 2026 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Ухвалою Крижопільського районного суду від 07 липня 2026 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з першою неявкою належним чином повідомленого відповідача.
У судове засідання, призначене на 31 липня 2026 року, учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
У позовній заяві представник позивача - адвокат Бачинський О.М. просив розглянути справу за відсутності сторони позивача та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у порядку, визначеному п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, причини його неявки суду невідомі. 
У встановлений судом строк відповідач не подав відзив на позов, тому суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними у ній матеріалами.
Ухвалою Крижопільського районного суду від 31 липня 2026 року постановлено провести по справі заочний розгляд.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 29 січня 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах споживчого кредиту, № 491522.
Вказаний договір та Додаток № 1 до нього - Графік платежів підписано ОСОБА_1 29 січня 2020 року о 09:35:09 електронним підписом.
Відповідно до пунктів 1.1-1.3 договору товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 3 500,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування нею. Строк позики становить 30 днів. Стандартна процентна ставка за користування позикою становить 1,90 % на день від суми позики.
Згідно з п. 1.6 договору позика надається шляхом перерахування грошових коштів на банківський картковий рахунок, зазначений клієнтом.
Пунктом 3.1 договору передбачено, що повернення позики та сплата процентів за користування нею здійснюються відповідно до Графіка платежів, який є невід`ємною частиною договору.
Крім того, сторони передбачили можливість застосування акційної процентної ставки в розмірі 0,01 % на день за умови дотримання клієнтом строку повного повернення позики, зазначеного у Графіку платежів, та недопущення прострочення виконання зобов`язання більш як на три календарні дні (пп. 1.3.1, 3.2.1 договору).
Відповідно до п. 3.2 договору проценти за користування позикою нараховуються щоденно, починаючи з дня надання позики та в межах строку її надання, визначеного п. 1.2 договору, за винятком дати повернення позики та сплати нарахованих процентів, зазначеної у Графіку платежів (28 лютого 2020 року).
Відповідно до інформаційної довідки № 1-1609 від 16 вересня 2025 року, виданої ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», через платіжний сервіс «iPay.ua» 29 січня 2020 року о 09:39:02 успішно перераховано кошти в сумі 3 500,00 грн на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 (номер транзакції - НОМЕР_2 ).
26 лютого 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 721751 до договору № 491522 від 29 січня 2020 року, відповідно до умов якого сторони домовилися продовжити строк користування позикою на строк, що дорівнює встановленому п. 1.2 договору строку користування позикою, та визначили нову дату повернення позики і сплати нарахованих процентів - не пізніше 28 лютого 2020 року. Також сторони погодили процентну ставку за користування позикою в розмірі 1,60 % від суми позики за кожен день користування нею. Інші умови договору залишилися незмінними.
Того ж дня між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 721797 до договору № 491522 від 29 січня 2020 року, відповідно до умов якого сторони продовжили строк користування позикою та визначили нову дату її повернення і сплати нарахованих процентів - не пізніше 28 березня 2020 року. Також сторони погодили процентну ставку за користування позикою в розмірі 1,60 % від суми позики за кожен день користування нею. Інші умови договору залишилися незмінними.
Крім того, 27 березня 2020 року та 27 квітня 2020 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 уклали додаткові договори до договору № 491522 від 29 січня 2020 року, якими продовжили строк користування позикою та визначили нові дати її повернення і сплати нарахованих процентів - не пізніше 27 квітня 2020 року та 28 травня 2020 року відповідно. За умовами цих додаткових договорів процентна ставка за користування позикою становила 1,90 % від суми позики за кожен день користування нею. Інші умови договору залишилися незмінними.
Зазначені додаткові договори укладені в електронній формі та підписані ОСОБА_1 електронним підписом.
22 лютого 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» укладено договір факторингу № 015-220221, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (клієнт) зобов`язалося відступити ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» (фактору) права грошової вимоги до боржників за зобов`язаннями, визначеними у відповідному Реєстрі прав грошових вимог, а фактор - надати клієнту фінансування. Права грошової вимоги переходять до фактора з моменту підписання сторонами Акта прийняття-передачі відповідного Реєстру та виконання фактором зобов`язання з надання фінансування, після чого фактор набуває всіх прав кредитора щодо відповідних боржників.
Здійснення ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» фінансування на користь ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» за відступлення прав грошових вимог підтверджується додатковою угодою № 02 від 19 травня 2021 року до договору факторингу № 015-220221 від 22 лютого 2021 року та платіжною інструкцією № 41 від 25 травня 2021 року.
Згідно з витягом з Акта прийняття-передачі Реєстру прав вимог № 015-220221/01 від 22 лютого 2021 року до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 491522 від 29 січня 2020 року. На момент передачі права вимоги загальна сума заборгованості за цим договором становила 13 398,00 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9 898,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
21 жовтня 2024 року між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» (клієнт) та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» (фактор) укладено договір факторингу № 20241021/2, за умовами якого фактор зобов`язався передати клієнту грошові кошти, а клієнт - відступити фактору належні йому права грошової вимоги до боржників, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимоги. Перехід прав вимоги від клієнта до фактора відбувається в день підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимоги, після чого фактор набуває всіх прав щодо боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу. 
Здійснення ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» оплати ціни придбання прав вимоги на користь ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» підтверджується платіжною інструкцією № 840 від 29 жовтня 2024 року. 
Згідно з витягом з Реєстру прав вимог № 20241021/2 до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 491522 від 29 січня 2020 року в розмірі 13 398,00 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9 898,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 491522 від 29 січня 2020 року, складеним ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» станом на 21 лютого 2021 року, за період користування позикою ОСОБА_1 нараховано проценти в загальному розмірі 7 598,15 грн. Відповідач здійснив платежі на загальну суму 3 685,15 грн, які зараховано в рахунок погашення процентів. Залишок заборгованості становив 7 413,00 грн, з яких: 3 500,00 грн - за тілом кредиту; 3 913,00 грн - за процентами.
13 березня 2025 року ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за договором № 491522 від 29 січня 2020 року, в якому зазначило про набуття на підставі договору факторингу № 20241021/2 від 21 жовтня 2024 року права грошової вимоги до відповідача та розмір заборгованості - 13 398,00 грн. Цього ж дня позивач направив відповідачу досудову вимогу про погашення зазначеної заборгованості.
Відповідно до детального розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» станом на 24 квітня 2026 року, за договором № 491522 від 29 січня 2020 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у загальному розмірі 15 644,76 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9 898,00 грн - заборгованість за процентами; 2 246,76 грн - інфляційне збільшення. У розрахунку також зазначено, що сума виданого кредиту становила 3 500,00 грн, відповідач здійснив платежі на загальну суму 3 685,15 грн, а останній платіж проведено 27 квітня 2020 року. 
Згідно з цим розрахунком сума заборгованості, нарахована первісним кредитором та відступлена ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», визначена в розмірі 13 398,00 грн, з яких 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 9 898,00 грн - заборгованість за процентами.
Інфляційне збільшення позивачем нараховано на суму заборгованості 13 398,00 грн за період прострочення грошового зобов`язання з 29 травня 2020 року до 23 лютого 2022 року, який, за розрахунком позивача, становить 636 днів. Для його визначення застосовано щомісячні індекси інфляції за період із червня 2020 року по лютий 2022 року, сукупний індекс інфляції визначено на рівні 1,16769405, унаслідок чого розмір інфляційного збільшення становить 2 246,76 грн (13 398,00 грн х 1,16769405 - 13 398,00 грн).
Відповідно до частин першої, другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договорами).
За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному чи кількох документах, у тому числі електронних, або в електронних повідомленнях, якими обмінялися сторони, а також якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо інше не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою та сьомою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір повинна містити істотні умови відповідного договору та виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію, відповіді про її прийняття в порядку, визначеному законом.
Частиною дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, договір, укладений в електронній формі із застосуванням електронного підпису, у тому числі одноразового ідентифікатора, є таким, що вчинений у письмовій формі.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а розмір і порядок їх сплати визначаються договором.
За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Частиною першою статті 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло відповідне зобов`язання.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, відступлення права вимоги є підставою заміни кредитора у зобов`язанні, внаслідок чого до нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент їх переходу.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як наявна грошова вимога, строк платежу за якою настав, так і право грошової вимоги, яке виникне в майбутньому.
Враховуючи факт підписання ОСОБА_1 договору № 491522 від 29 січня 2020 року електронним підписом, суд вважає встановленим факт укладення між сторонами цього договору, що узгоджується з положеннями статей 6, 627 ЦК України та статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». На виконання умов договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» перерахувало відповідачу грошові кошти в розмірі 3 500,00 грн на банківську платіжну картку № НОМЕР_1 .
Надані позивачем договори факторингу, витяги з реєстрів прав вимоги та платіжні документи на підтвердження виконання умов договорів факторингу свідчать про перехід права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 491522 від 29 січня 2020 року від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», а в подальшому - до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф».
Отже, до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні за договором № 491522 від 29 січня 2020 року в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Матеріалами справи підтверджено, що на виконання договору № 491522 від 29 січня 2020 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 500,00 грн. 
З наданого первісним кредитором розрахунку заборгованості вбачається, що здійснені відповідачем платежі в загальному розмірі 3 685,15 грн були зараховані в рахунок погашення нарахованих процентів, тоді як заборгованість за тілом кредиту залишилася непогашеною та становить 3 500,00 грн. 
За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3 500,00 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо вимог про стягнення заборгованості за процентами суд виходить з такого.
Відповідно до умов договору № 491522 від 29 січня 2020 року стандартна процентна ставка за користування позикою становить 1,90 % від суми позики за кожен день користування нею.
Водночас пунктом 3.2 договору передбачено, що проценти нараховуються за акційною процентною ставкою на залишок фактичної заборгованості за позикою за фактичну кількість календарних днів користування нею, починаючи з дня надання позики та в межах строку її надання, за винятком дати повернення позики та сплати нарахованих процентів, зазначеної у Графіку платежів.
Згідно з п. 3.2.1 договору умовами застосування акційної процентної ставки є дотримання клієнтом строку повного повернення позики, зазначеного у Графіку платежів, та недопущення прострочення виконання зобов`язання більш як на три календарні дні. У разі недотримання цих умов проценти нараховуються відповідно до п. 3.2 договору за стандартною процентною ставкою (п. 3.2.2 договору).
Отже, застосування акційної процентної ставки в розмірі 0,01 % на день було обумовлено належним виконанням позичальником своїх зобов`язань, тоді як у разі недотримання передбачених договором умов проценти підлягали нарахуванню за стандартною процентною ставкою в розмірі 1,90 % на день.
У подальшому сторони неодноразово продовжували строк користування позикою та погоджували розмір процентної ставки на відповідні періоди. Так, додатковими договорами від 26 лютого 2020 року встановлено процентну ставку в розмірі 1,60 % від суми позики за кожен день користування нею, а наступними додатковими договорами - 1,90 % на день. Останнім додатковим договором від 27 квітня 2020 року сторони погодили строк користування позикою до 28 травня 2020 року.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. Після спливу строку кредитування права та інтереси кредитора забезпечуються охоронними правовідносинами, зокрема передбаченими частиною другою статті 625 ЦК України.
У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду уточнила, що передбачені статтею 1048 ЦК України проценти за користування кредитом можуть нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Водночас сплив цього строку не припиняє обов`язку боржника сплатити проценти, які були правомірно нараховані в межах строку кредитування.
Отже, у цій справі договірні проценти за користування позикою могли нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 28 травня 2020 року, тоді як після спливу цього строку нарахування процентів за користування позикою на підставі умов договору не допускається.
Перевіряючи розрахунок заборгованості, складений ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» станом на 21 лютого 2021 року, суд установив, що первісно проценти на суму позики 3 500,00 грн нараховувалися за акційною процентною ставкою 0,01 % на день, що становило 0,35 грн за кожен день користування позикою.
Після погодження сторонами процентної ставки в розмірі 1,60 % на день проценти нараховувалися в розмірі 56,00 грн за кожен день користування позикою, а за ставкою 1,90 % на день - у розмірі 66,50 грн за день.
З розрахунку також убачається, що відповідач здійснив платежі: 26 лютого 2020 року -10,15 грн, 27 березня 2020 року - 3 360,00 грн та 27 квітня 2020 року - 315,00 грн, а всього 3 685,15 грн. Зазначені платежі первісним кредитором зараховано в рахунок погашення процентів. Після здійснення останнього платежу 27 квітня 2020 року заборгованість за процентами була відсутня.
За період з 28 квітня по 27 травня 2020 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» нарахувало проценти за ставкою 1,90 % на день у розмірі 66,50 грн за кожен день користування позикою, що за 30 календарних днів становить 1 995,00 грн. Таке нарахування здійснено в межах погодженого сторонами строку користування позикою.
Оскільки відповідач у встановлений договором строк позику не повернув, умов застосування акційної процентної ставки, передбачених п. 3.2.1 договору, ним дотримано не було. У зв`язку із цим відповідно до п. 3.2.2 договору проценти за період, протягом якого первісно застосовувалася акційна процентна ставка, підлягали обчисленню за стандартною процентною ставкою.
У розрахунку ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» 01 червня 2020 року відображено нарахування 1 918,00 грн процентів. Зі змісту умов договору та розрахунку вбачається, що зазначена сума є результатом перерахунку процентів за стандартною процентною ставкою у зв`язку з недотриманням відповідачем умов, необхідних для застосування акційної процентної ставки, а не нарахуванням процентів за користування позикою після закінчення строку кредитування.
За підсумками розрахунку первісного кредитора загальна сума нарахованих процентів становила 7 598,15 грн, з яких відповідачем сплачено 3 685,15 грн, у зв`язку із чим непогашеними залишилися проценти в розмірі 3 913,00 грн.
Водночас позивач заявив до стягнення 9 898,00 грн процентів, посилаючись на витяги з реєстрів прав вимоги, у яких право вимоги щодо сплати процентів зазначено саме в такому розмірі.
Проте витяги з реєстрів прав вимоги підтверджують факт та обсяг відступленого між кредиторами права вимоги, однак не є розрахунком заборгованості боржника та самі по собі не підтверджують правильності визначення суми процентів відповідно до умов договору.
Натомість наданий суду розрахунок, складений первісним кредитором, підтверджує наявність непогашених процентів у розмірі 3 913,00 грн. Іншого розрахунку, з якого можливо було б установити період, процентну ставку та договірні підстави нарахування решти заявлених до стягнення процентів, позивач не надав.
При цьому строк користування позикою закінчився 28 травня 2020 року. Доказів його подальшого продовження матеріали справи не містять. За наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду після спливу строку кредитування право кредитодавця нараховувати договірні проценти за користування кредитними коштами припиняється.
Відступлення права вимоги не змінює змісту зобов`язання боржника, а новий кредитор набуває права первісного кредитора в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент їх переходу. Тому саме по собі зазначення у реєстрах прав вимоги процентів у розмірі 9 898,00 грн за відсутності доказів підстав їх нарахування не підтверджує наявності у відповідача обов`язку сплатити проценти в такому розмірі.
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що належними доказами підтверджено заборгованість ОСОБА_1 за процентами в розмірі 3 913,00 грн.
Щодо решти заявлених до стягнення процентів у розмірі 5 985,00 грн позивач не довів періоду їх нарахування, застосованої процентної ставки та передбачених договором правових підстав для їх стягнення, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» просило також стягнути з ОСОБА_1 2 246,76 грн інфляційних втрат, нарахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України за період з 29 травня 2020 року до 23 лютого 2022 року.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.
Водночас згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором кредиту (позики).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.
Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що інфляційні втрати нараховано за період з 29 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року, тобто до введення в Україні воєнного стану, із застосуванням сукупного індексу інфляції 1,16769405. 
Разом із тим при визначенні розміру інфляційних втрат позивач виходив із суми простроченої заборгованості 13 398,00 грн, яка складається з 3 500,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 9 898,00 грн заборгованості за процентами.
Однак, як установлено судом, належними та допустимими доказами підтверджено заборгованість відповідача за договором № 491522 від 29 січня 2020 року в загальному розмірі 7 413,00 грн, з яких 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 3 913,00 грн - заборгованість за процентами.
Отже, інфляційні втрати за період з 29 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року підлягають обчисленню виходячи саме з установленого судом розміру простроченого грошового зобов`язання - 7 413,00 грн.
З урахуванням застосованого позивачем сукупного індексу інфляції 1,16769405 розмір інфляційних втрат становить 1 243,12 грн (7 413,00 грн х 1,16769405 - 7 413,00 грн).
За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в розмірі 1 243,12 грн, а в частині стягнення решти 1 003,64 грн - задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» підлягає стягненню заборгованість за договором № 491522 від 29 січня 2020 року в загальному розмірі 8 656,12 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 913,00 грн - заборгованість за процентами; 1 243,12 грн - інфляційні втрати.
При розподілі судових витрат суд виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, а за результатами розгляду справи вони підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на професійну правничу допомогу визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та підтверджується належними доказами щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт і їх вартості. Для визначення розміру таких витрат учасник справи подає детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а їх розмір має бути співмірним зі складністю справи, обсягом і характером наданих послуг, часом, витраченим адвокатом, а також ціною позову та значенням справи для сторони.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того, чи були вони фактично сплачені на момент розгляду справи, чи лише підлягають сплаті, за умови підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.
Разом із тим подання доказів на підтвердження понесених витрат саме по собі не є безумовною підставою для їх відшкодування. Суд перевіряє, чи є такі витрати реальними, необхідними, документально підтвердженими, пов`язаними з розглядом справи та чи відповідає їх розмір критерію розумності з огляду на конкретні обставини справи. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17 зазначив, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої вони присуджуються, та не повинно перетворюватися на додатковий спосіб отримання доходу.
Аналогічний підхід застосовує і Європейський суд з прав людини, який виходить із того, що компенсації підлягають лише фактичні, неминучі та обґрунтовані за розміром витрати (пункт 269 рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04; рішення у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року).
Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги № 211100007 від 22 квітня 2026 року, укладений між ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» та адвокатом Бачинським Остапом Михайловичем. За умовами цього договору адвокат зобов`язався надавати правову допомогу з метою захисту інтересів товариства у справі за позовом до ОСОБА_1 за договором № 491522 від 29 січня 2020 року. Пунктом 4.2 договору сторони погодили вартість правової допомоги в розмірі 7 000,00 грн. 
Згідно з наданим розрахунком суми судових витрат до вартості правничої допомоги включено послуги з аналізу наданих клієнтом документів і судової практики, визначення перспективи звернення з позовом, підготовки позовної заяви, збирання доказів, долучених до неї, а також підготовки та подання процесуальних документів. Загальну вартість цих послуг визначено в розмірі 7 000,00 грн. 
Крім того, відповідно до акта № 1 приймання-передачі наданих послуг від 22 квітня 2026 року адвокатом надано, а позивачем прийнято послуги з підготовки позову у цій справі, зокрема зі збирання доказів, підготовки процесуальних заяв, усних консультацій та інших дій, пов`язаних з підготовкою справи, загальною вартістю 7 000,00 грн. Сторони в акті зазначили про відсутність взаємних претензій щодо якості та обсягу наданих послуг.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачем також надано рахунок № 1 від 22 квітня 2026 року, виставлений адвокатом Бачинським Остапом Михайловичем ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» за надання послуг відповідно до договору про надання правової допомоги № 211100007 від 22 квітня 2026 року у справі щодо ОСОБА_1 . Вартість наданих послуг згідно з рахунком становить 7 000,00 грн.
Судом встановлено, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу підтверджується належними та допустимими доказами. Водночас відповідач не подав заперечень щодо їх розміру та не заявив клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24), зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно за клопотанням іншої сторони, яка повинна обґрунтувати недотримання вимог щодо співмірності таких витрат зі складністю справи, обсягом наданих послуг та часом, витраченим на їх виконання. Суд не вправі зменшувати розмір таких витрат з власної ініціативи.
З урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт та наданих послуг суд дійшов висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн є обґрунтованим.
За таких обставин витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн та сплачений ним судовий збір у розмірі 2 662,40 грн підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до статті 141 ЦПК України.
Позов заявлено з ціною 15 644,76 грн, а підлягає задоволенню в сумі 8 656,12 грн, що становить 55,33 % (8 656,12 х 100 : 15 644,76). Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 473,11 грн судового збору (2 662,40 х 55,33 %) та 3 873,10 грн витрат на професійну правничу допомогу (7 000,00 х 55,33 %).
Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 259, 268, 280-282 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» заборгованість за договором № 491522 про надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, від 29 січня 2020 року в розмірі 8 656,12 грн (вісім тисяч шістсот п`ятдесят шість гривень 12 копійок), з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 913,00 грн - заборгованість за процентами; 1 243,12 грн - інфляційні втрати. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» 1 473,11 грн судового збору та 3 873,10 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 5 346,21 грн (п'ять тисяч триста сорок шість гривень 21 копійка) судових витрат. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, установлених ЦПК України, не подано заяву про його перегляд або апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф», місцезнаходження: м. Львів, вул. С. Бандери, 87, офіс 54, код ЄДРПОУ 42655697.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Повний текст рішення складено 04 серпня 2026 року.

Суддя: