ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 463/4875/16-ц
провадження № 61-9369св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Сердюка В. В., 

учасники справи:
позивач (за першим позовом)- ОСОБА_1 , 
відповідач (за першим позовом)- ОСОБА_2 ,
треті особи (за першим позовом): Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
позивач (за другим позовом)- Львівська міська рада, 
відповідач (за другим позовом) -  ОСОБА_2 , 
треті особи (за другим позовом): Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Львівської міської ради, ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Білінської Г. Б., та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради (далі - Личаківська РА ЛМР), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про зобов`язання вчинити дії.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що відповідачка ОСОБА_2 та треті особи є співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Вона (позивачка) є власником земельної ділянки площею 0,10 га, для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідачка самочинно звела на межі земель ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 капітальну триповерхову будівлю, з ринв (водостоків) якої дощова вода потрапляє на земельну ділянку позивачки і підтоплює будинок позивачки, що порушує її (позивачки) права як власника. 

ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути причини підтоплення дощовими і талими водами, які витікають з ринв (водостоків) самочинно збудованого житлового будинку на АДРЕСА_1 .

У липні 2019 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська РА ЛМР, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові (далі - Інспекція ДАБК у м. Львові), ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про звільнення земельної ділянки.

Позовну заяву Львівська міська рада мотивувала тим, що відповідачка ОСОБА_2 на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка є земельною ділянкою комунальної власності, самочинно без відповідних документів збудувала житловий будинок загальною площею 137,7 кв. м, сарай розміром 6,8 x 2,293 м та гараж розміром 3,7 x 6,06 м. Позивач указував, що будівлі є самочинним будівництвом, збудовані на земельній ділянці, яка не виділялася для такого будівництва.

Львівська міська рада просила суд зобов`язати відповідачку звільнити земельну ділянку, на якій самочинно збудований житловий будинок загальною площею 137,7 кв. м, сарай розміром 6,8 x 2,293 м та гараж розміром 3,7 x 6,06 м на АДРЕСА_1 , та привести її у попередній стан шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку загальною площею 137,7 кв. м, сараю розміром 6,8 x 2,293 м та гаража розміром 3,7 x 6,06 м на АДРЕСА_1 за власні кошти відповідачки.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 року цивільну справу № 463/5139/19 за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська РА ЛМР, Інспекція ДАБК у м. Львові, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про звільнення земельної ділянки та цивільну справу № 463/4875/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Личаківська РА ЛМР, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про демонтаж самовільно збудованого будинку об`єднано в одне провадження, присвоївши об`єднаній цивільній справі № 463/4875/16-ц.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року 
у задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки відмовлено.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 обладнати водовідведення дощових і талих вод 
з водостоків будинку АДРЕСА_1 .

Відмовляючи Львівській міській раді у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вимагає зобов`язати відповідача звільнити земельну ділянку від збудованого нею будинку шляхом його знесення, однак такий спосіб захисту порушеного права, на думку суду, є безпідставним, оскільки право Львівської міської ради таким будівництвом не порушено, оскільки ця земельна ділянка знаходиться в законному користуванні ОСОБА_2 , для обслуговування належного їй на праві власності житлового будинку і вона має право на отримання її безоплатно у власність, відповідно до статей 118, 121 ЗК України.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2012 року у справі №2/1312/69/2012, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 вересня 2013 року залишено без змін, частково задоволено позов ОСОБА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 обладнати водовідведення дощових і талих вод з водостоків самочинно збудованого будинку на АДРЕСА_1 .
Пославшись на висновок експерта № 05/21, складений 11 травня 2021 року за результатами проведеної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи (за заявою ОСОБА_1 ), суд першої інстанції вказав, що обставини, встановлені судом у 2012 році, та на які у позові у 2016 році посилається ОСОБА_1 , на час розгляду справи у суді не усунуті. Такі порушення виникають з вини мешканців будинку АДРЕСА_1 , якими не усунуті недоліки у водовідвідній системі будинку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року апеляційну скаргу Львівської міської ради залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що дійсно, відповідач самовільно збудувала житловий будинок на спірній земельній ділянці, однак Львівська міська рада не довела, що вказаним будівництвом порушено права чи інтереси територіальної громади щодо захоплення земельної ділянки територіальної громади, оскільки спірна земельна ділянка передана ОСОБА_2 у користування згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2010 року, як співвласниці житлового будинку. Крім того, цей позов Львівська міська рада не подала як орган місцевого самоврядування з підстав недотримання певних норм та правил при здійсненні будівництва на виконання їх функцій як суб`єкта владних повноважень, що міг би розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Натомість порушень цивільних прав та інтересів територіальної громади судами не встановлено, а суміжні землекористувачі вправі захищати свої порушені права та інтереси самостійно.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційних скарг 

У липні 2025 року Львівська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року, в якій просила суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року. Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року, в якій просила суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог, передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 

30 липня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу Львівської міської ради залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

01 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради у справі, витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Львова, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У жовтні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

13 жовтня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_19., 11 листопада 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

12 листопада 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі, витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Львова, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

15 червня 2026 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги 

Касаційна скарга Львівської міської ради мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження зазначено те, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 916/3727/15 (провадження № 12-126гс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) та у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 902/1722/14, від 09 жовтня 2018 року у справі № 922/2621/17, від 04 червня 2019 року у справі № 5/112-Б-10, від 04 червня 2020 року у справі № 904/1923/19, від 11 червня 2020 року у справі № 904/1145/19;
- суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме: встановлені у рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2004 року у справі № 2-1036/2004 обставини здійснення відповідачем самочинного будівництва на АДРЕСА_1 , які мають преюдиційне значення та не підлягають доказуванню при вирішенні цього судового спору; акт обстеження земельної ділянки комунальної власності на АДРЕСА_3 , складений 22 лютого 2022 року комісією, із якого встановлено, що на земельній ділянці АДРЕСА_4 , орієнтовною площею 0,2830 га не присвоєно кадастровий номер земельної ділянки. Цим же актом встановлено, що Львівська міська рада не приймала рішень щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Крім того, заявник зазначає, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2010 року у справі № 2-45/10 земельна ділянка у користування, відповідно до положень статті 7 ЗК України 1990 року не надавалася, оскільки державна реєстрація такого права не здійснювалася, державний акт не видавався, відповідно до положень статті 23 ЗК України 1990 року, згідно із якою право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

ОСОБА_2 право користування спірною земельною ділянкою у законний спосіб не оформила. Львівська міська рада не приймала рішень про передачу у власність чи надання у користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку загальною площею 137,7 кв. м, сараю розміром 6,8 x 2,293 м та гаража розміром 3,7 x 6,06 м будь-яким особам.

Таким чином, здійснене ОСОБА_2 будівництво на АДРЕСА_1 є самочинним та порушує права Львівської міської ради як власника земельної ділянки.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження зазначено те, що:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20);
- суд не дослідив зібрані у справі докази;
- суд установив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Посилаючись на порушення норм процесуального права, заявник указує, що судді Личаківського районного суду м. Львова у період з 11 травня 2021 року до 21 липня 2021 року задовольнили незаконні заяви про відвід (самовідвід) суддів Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/4875/16-ц та у справі № 463/5139/19, обґрунтовуючи це тим, що існують інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді. Заявник стверджує, що самовідводи суддів Личаківського районного суду м. Львова з тих підстав, що судовий розпорядник ОСОБА_18. є сином ОСОБА_5 , свідка у кримінальній справі за обвинуваченням чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_4 за частиною першою статті 125 КК України, не є обставиною, передбаченою пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України.
Крім того, об`єднання в одне провадження справ № 463/4875/16-ц та № 463/5139/19 відбулося з порушенням частини третьої статті 188 ЦПК України, тобто після початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - після початку розгляду справи по суті у кожній із цих справ. У цій справі відбувся перехід від спрощеного до позовного провадження внаслідок об`єднання справ в одне провадження. 

Самочинно збудоване нерухоме майно без урахуванням норм пункту 3,25* ДБН 360-92** «Містобудування, Планування забудова міських і сільських поселень» є джерелом підвищеної небезпеки для йогом мешканців так і сусідів.

Крім того, суд апеляційної інстанції 10 червня 2025 року відхилив два клопотання про відкладення розгляду справи представника Львівської міської ради, третьої особи - ОСОБА_5., чим порушив вимоги пункту 4 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 372 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті її письмових пояснень до апеляційної скарги від 10 червня 2025 року, в яких вона просила взяти до уваги той факт, що повністю підтримує апеляційну скаргу Львівської міської ради.

Не погоджуючись із частковим задоволення її позову, ОСОБА_1 указує, що просила суд усунути причини підтоплення дощовими і талими водами з ринв самочинно збудованого житлового будинку на АДРЕСА_1 . Вказувала, що порушення її прав відбувається внаслідок підтоплення дощовими і талими водами з ринв самочинно збудованого житлового будинку, а не будинку АДРЕСА_1 (законно збудованого), який її прав не порушує. 

У 2013 році відповідачка ОСОБА_2 неналежним чином виконала судове рішення, яким її зобов`язали усунути перешкоди щодо ринв від самочинно збудованого будинку. Заявник указує, що відповідачка встановила вказані ринви без водостічних труб і лійок, ринви нависли над бетонною доріжкою до будинку позивачки (єдиний прохід), під час дощу утворюють водоспад і затоплюють прохід.

Отже, суд не дослідив усі зібрані у справі докази, не з`ясував фактичні обставини справи щодо предмету її позову, дійшов помилкового висновку, що її права порушено внаслідок експлуатації будинку АДРЕСА_1 (законно збудованого).

Доводи осіб, які подали відзив на касаційні скарги

У вересні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Телішевський І. Д. подав до Верховного Суду відзив, в якому просив касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Звертає увагу, що відповідачці належить частка у будинку АДРЕСА_1 , та право користування земельною ділянкою площею 3020 кв. м для обслуговування цього будинку з господарськими спорудами. Відповідачу особисто належала літня кухня, розташована на цій земельній ділянці, частину якої їй разом з ОСОБА_3 виділено у користування.
На цій частині земельної ділянки раніше була розташована літня кухня, а зараз спірний будинок, оскільки відповідач здійснила реконструкцію літньої кухні, внаслідок чого утворився спірний житловий будинок. 

Вказує, що спірний житловий будинок та господарські споруди, що до нього належать, збудовані на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні ОСОБА_2 , тому підлягає прийняттю в експлуатацію, а не знесенню. 

Відповідачка позбавлена можливості узаконити житловий будинок, оскільки ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року у справі № 463/4875/16-ц задоволено заяву ОСОБА_1 , забезпечено позов шляхом заборони вчиняти будь-кому будь-які дії щодо узаконення самовільно збудованого ОСОБА_2 житлового будинку у дворі будинковолодіння, що на АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті.

Позов Львівської міської ради поданий до суду з метою завдати шкоди іншій особі, тобто відповідачці.

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Телішевський І. Д. подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

У грудні 2025 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив задовольнити касаційні скарги ОСОБА_1 , Львівської міської ради, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова 
від 12 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року, ухвалити судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Львівської міської ради та ОСОБА_1 .
Оскільки касаційна скарга (заява про приєднання до касаційно скарги) ОСОБА_5 не відповідає вимогам частини третьої статті 397 ЦПК України, її слід залишити без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

Відповідно до рішення Виконкому Львівської міської ради від 20 жовтня 1954 року № 1438 (архівна виписка від 15 березня 1989 року № М-366), за власниками будинку на АДРЕСА_1 залишено у користуванні присадибну ділянку площею 3 020 кв. м.

Відповідно до рішення виконкому Червоноармійської районної ради міста Львова від 13 березня 1984 року № 127, батькові ОСОБА_2 - ОСОБА_7 дозволено встановлення збірно-розбірного металевого гаража на подвір`ї власного будинку на АДРЕСА_1 .

Із архівної виписки від 15 березня 1989 року № М-366 встановлено, що за будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 3 020,0 кв. м.

ОСОБА_2 (до укладення шлюбу: ОСОБА_2, ОСОБА_2 ) є власником 1/8 частини будинку АДРЕСА_1 та належних до нього господарських споруд, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 січня 1997 року. На підставі цього свідоцтва видане реєстраційне посвідчення від 05 лютого 1997 року.

Із розпорядження Личаківської районної адміністрації від 25 червня 1998 року № 564 встановлено, що ОСОБА_2 дозволено експлуатувати літню кухню розміром 4,4 x 10,4 м з прибудованою верандою розміром 1,6 x 2,55 м до будинку у дворі будинковолодіння на АДРЕСА_1 . 

Саме ця літня кухня і була реконструйована ОСОБА_2 у спірний житловий будинок.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2004 року у справі № 2-1036/2004 року ОСОБА_2 зобов`язано не чинити перешкоди у знесенні самочинно збудованого будинку. Однак, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2005 року у справі № 2-1036/2004 року задоволено заяву ОСОБА_2 , відстрочено виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 червня 2004 року до розгляду Залізничним районним судом м. Львова справи про встановлення порядку користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 . Цю ухвалу суд мотивував тим, що ОСОБА_2 з трьома дітьми і чоловіком проживають в одній з кімнат самовільно збудованого будинку, в старому будинку через його ветхість проживати не можуть, іншого житла не мають, а в разі встановлення порядку користування спірною ділянкою і виділення їй належної частини землі можливе узаконення самовільно збудованого будинку. Тобто, суд виходив з того, що в разі визначення відповідно порядку користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , спірний самочинно збудований будинок потрібно не зносити, а узаконити його, тобто, оформити на нього та належні до нього господарські споруди (сарай, гараж тощо) право власності.
Крім того, цим рішенням установлено факт того, що спірний будинок збудований на місці літньої кухні.

Відповідно до листа Управління житлового господарства Львівської міської ради від 05 лютого 2007 року № З-К-28597/2501, починаючи з 26 січня 2007 року ОСОБА_4 із сім`єю з 5 осіб перебуває на квартирному обліку.

ОСОБА_2 вчиняла дії для узаконення спірного будинку, що підтверджується наступними документами:
- виготовлено проект перебудови будинку на АДРЕСА_1 . На викопіюванні з генплану в цьому проекті має місце погодження адміністрації регіонального ландшафтного парку «Знесіння»;
- листом регіонального парку «Знесіння» від 23 червня 2003 року № 2009/107 погоджено проектні пропозиції на реконструкцію будинку на АДРЕСА_1 ;
- листом від 17 липня 2003 року СДПЧ № 4 Личаківського району м. Львова № 4/701 про погодження представлених ОСОБА_2 проектних пропозицій перепланування житлового будинку на АДРЕСА_1 не заперечується при умові дотримання нормативних відстаней від існуючих будівель і споруд;
- листом Санітарно-епідеміологічної станції Личаківського району м. Львова від 11 липня 2003 року № 139/онІ про погодження проектних пропозицій по перебудові будинку по АДРЕСА_1 , не заперечується проти перебудови цього будинку;
- листом Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 21 серпня 2003 року № 06/1232 розглянуто і погоджено проектні пропозиції на реконструкцію будинку на АДРЕСА_1 ;
- актом ЛКП «За Замком» від 18 липня 2003 року, яким встановлено, що до будинку на АДРЕСА_1 відносилася літня кухня розміром 4,4 x 10,4 м з прибудованою верандою розміром 1,6 x 2,55 м, згідно з розпорядженням Личаківської районної адміністрації від 25 чернвя1998 року № 564, що після її реконструкції, згідно з проектними пропозиціями будинок буде складатися з ряду приміщень загальною площею 137,7 кв. м при площі забудови 74 кв. м. У цьому акті викладено висновок про технічну можливість реконструкції літньої кухні згідно з проектними пропозиціями.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2010 року у справі № 2-45/10 проведено поділ будинковолодіння на АДРЕСА_1 та визначено порядок користування земельною ділянкою, внаслідок чого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано у власність приміщення будинку площею 20,5 кв. м та передано у користування земельну ділянку площею 707,5 кв. м , на якій і розташовані спірні будівлі, що встановлено із таблиці № 4 до висновку експертизи № 1870: варіант 2 розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на основі якого прийняте це рішення суду. Зі змісту рішення встановлено, що Львівська міська рада брала участь у розгляді цієї справи, як третя особа, і її представник давала пояснення про те, що співвласники приватного будинку можуть ставити питання про реальний поділ будинку та встановлення порядку користування закріпленою за їх будинком земельною ділянкою.

Встановлено, що ОСОБА_2 належить право власності на частку у будинку на АДРЕСА_1 , право користування земельною ділянкою площею 3 020,0 кв. м, для обслуговування цього будинку з господарськими спорудами. Їй особисто належала літня кухня, розташована на цій земельній ділянці, їй разом з ОСОБА_3 виділено у користування частину цієї земельної ділянки, на якій раніше була розташована літня кухня, а тепер - спірний будинок. ОСОБА_2 здійснила реконструкцію літньої кухні, внаслідок чого утворився спірний житловий будинок.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2012 року у справі № 2/1312/69/2012 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 обладнати водовідведення дощових і талих вод з водостоків самочинно збудованого будинку на АДРЕСА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 вересня 2013 року рішення Личаківського районного суду залишено в силі.

Із висновку експерта № 05/21, складеного 11 травня 2021 року за результатами проведеної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи за заявою ОСОБА_1 , встановлено, що через скерування атмосферних опадів / дощових і талих вод з ринв самовільно збудованого будинку на АДРЕСА_1 під підпірні стіни, що підтримують ухил ґрунту будинковолодіння АДРЕСА_2 , виникають негативні наслідки, що спричиняють втрату міцності, надійності та подальшу їх непридатність до нормальної експлуатації .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначають неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права:
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд не дослідив зібрані у справі докази, встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційні скарги Львівської міської ради, ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційних скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (частина перша статті 152 ЗК України).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно з частиною другою статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначені положення цивільного та земельного законодавства свідчать про встановлення принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

Подібні положення були закріплені у статті 30 ЗК України, в редакції 1990 року, яка була чинною на момент набуття позивачем у власність нерухомого майна, зокрема щодо автоматичного переходу права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності (пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20)).

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 924/856/20).

Відповідно до частин першої, другої статті 386 ЦПК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Судами встановлено та сторонами не оспорюється, що:
- починаючи з 1989 року за будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 3 020 кв. м;
- ОСОБА_2 є власником 1/8 частини будинку АДРЕСА_1 та належних до нього господарських споруд, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 січня 1997 року;
- на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації від 25 червня 1998 року в експлуатації ОСОБА_2 перебуває літня кухня розміром 4,4 x 10,4 м з прибудованою верандою розміром 1,6 x 2,55 м до будинку у дворі будинковолодіння на АДРЕСА_1 . Саме ця літня кухня і була реконструйована ОСОБА_2 у спірний житловий будинок;
- на підставі судових рішень, ухвалених у 2010 році, між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 встановлено порядок користування земельною ділянкою, проведено поділ земельної ділянки для обслуговування будинковолодіння, закріплено земельну ділянку, право на користування якою перейшло до ОСОБА_2 разом з переходом права на частину зазначеного будинковолодіння на умовах користування нею попереднім власником (спадкодавцем ОСОБА_9 ); визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння, внаслідок чого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано у користування земельну ділянку площею 707,5 кв. м, на якій і розташовані спірні будівлі.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, мотивовано виходив з того, що за встановлених у цій справі обставин, вимоги позивача Львівської міської ради задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами порушення відповідачем його законних прав та інтересів, враховуючи те, що після набуття права власності на частку у домоволодінні ОСОБА_2 , з урахуванням приписів статі 30 ЗК України 1990 року та статті 120 ЗК України, набула право користування земельною ділянкою у розмірі частки у домоволодінні та господарських будівель до нього, яка згодом їй та іншому співвласнику домоволодіння передана у користування, площею 707,5 кв. м, на якій, зокрема розташований самочинний житловий будинок. 

У постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі № 359/1365/22 зазначено: «Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови».

Колегія суддів ураховує, зокрема, що у судовому порядку спірне домоволодіння визнано самочинним, знесення самочинно збудованого будинку та вчинення дій щодо отримання правовстановлюючих документів на цей будинок заборонено у судовому порядку. Верховний Суд погоджується із судами попередніх інстанцій у тій частині, що знесення самочинного збудованого будинку є крайнім заходом впливу на забудовника ОСОБА_2 і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень.
Таким чином, доводи касаційної скарги Львівської міської ради не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі Львівської міської ради, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги Львівської міської ради вищевикладених висновків Верховного Суду не спростовують.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає таке.

Частиною першою статті 391 ЦПК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, надавши оцінку фактичним обставинам справи, встановив, що ОСОБА_2 не в повній мірі виконала рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2012 року у справі № 2/1312/69/2012 (що набрало законної сили), яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 обладнати водовідведення дощових і талих вод з водостоків самочинно збудованого будинку на АДРЕСА_1 . 
Суд дійшов правильного висновку про те, що порушення прав позивача ОСОБА_1 виникають з вини мешканців будинку АДРЕСА_1 , які не усунули недоліки у системі водовідведення самочинно збудованого будинку (висновок експерта від 11 травня 2021 року № 05/21).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував, що порушення її прав відбувається внаслідок підтоплення дощовими і талими водами з ринв самочинно збудованого житлового будинку, а не будинку АДРЕСА_1 (законно збудованого), який її прав не порушує, колегія суддів до уваги не бере, оскільки в оскаржуваному рішенні, яке заявник не оскаржила в суді апеляційної інстанції, суд у мотивувальній частині зазначив, що порушення її прав відбулося внаслідок неналежного обладнання ринв самочинно збудованого будинку. Незазначення цих обставин у резолютивній частині оскаржуваного рішення може бути підставою для застосування статті 269 ЦПК України, а не для його скасування.

Щодо інших доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .

Судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у справі № 463/48/75/16-ц та ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 у справі № 463/485/16-ц, заявили собі самовідводи на тій підставі, що син ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - ОСОБА_18 є працівником Личаківського районного суду м. Львова, а тому можуть бути сумніви в об`єктивності та неупередженості судді. Указані заяви було задавлено з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України. 

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього є неможливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Верховний Суд виходить з того, що суддя вважається безстороннім, поки не доведено зворотного.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу та підлягає відводу, якщо є інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Колегія суддів вважає, що ухвали Личаківського районного суду м. Львова, якими задоволено заяви про самовідвід головуючих суддів у справах № 463/48/75/16-ц та № 463/485/16-ц, постановлені з урахуванням фактичних обставин та на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, що не може бути підставою для застосування частини першої статті 411 ЦПК України. 

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції внаслідок відмови у прийнятті її письмових пояснень до апеляційної скарги, в яких вона просила врахувати, що підтримує апеляційну скаргу Львівської міської ради, колегія суддів спростовує, оскільки суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що вказані пояснення мали відповідати вимогам статті 363 ЦПК України.

Порушення судом першої інстанції частини третьої статті 188 ЦПК України під час об`єднання в одне провадження справ № 463/4875/16-ц та № 463/5139/19 знайшло своє підтвердження під час касаційного перегляду справи, однак ця обставина не вплинула на правильність вирішення справи по суті, а тому не може бути підставою для скасування судових рішень, так як не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги щодо порушень судом апеляційної інстанції статті 372 ЦПК України колегія судів до уваги не бере, оскільки заявник ОСОБА_1 не надала доказів того, що Львівська міська рада та третя особа уповноважили її представляти їх інтереси в суді касаційної інстанції.

Ураховуючи, що заявник ОСОБА_1 не оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не переглядав рішення суду першої інстанції по суті в частині позовних вимог ОСОБА_1 , а межі розгляду справи судом касаційної інстанції визначені статтею 400 ЦПК України, тому інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в касаційному порядку не перевіряються.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявниками у касаційних скаргах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У касаційній скарзі ОСОБА_1 виклала клопотання, в якому просила передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Заявляючи клопотання, ОСОБА_1 просила передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, проте не зазначила у своєму клопотанні мотивів, з яких необхідна передача справи на Велику Палату Верховного Суду, та яку саме виключну правову проблему містить вказана справа.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що заявлене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін. 

Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про звільнення земельної ділянки, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про зобов`язання вчинити дії. 

Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

В. В. Сердюк