08.07.26
22-ц/812/1195/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року м. Миколаїв

справа №487/7635/25
провадження №22-ц/812/1195/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О. С.,
за участі:
представника позивачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Захаренкової А. Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Скоринчук К. М. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача,- Акціонерне товариство «ОщадБанк», про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала наступним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . 
Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв її чоловік ОСОБА_4 , який на час відкриття спадщини постійно проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за адресою спадкового майна. 
Після смерті дружини ОСОБА_4 проживав з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою її постійного місця проживання.
22 липня 2020 року ОСОБА_4 склав заповіт на її ім`я на все належне йому майно. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. 
Після смерті ОСОБА_4 вона прийняла спадщину, оскільки на час її відкриття постійно проживала із спадкодавцем. 
У вересні 2025 року вона звернулася до нотаріуса з питання оформлення спадкових прав, де дізналася, що за претензією АТ «ОщадБанк» Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області після смерті ОСОБА_5 відкрита спадкова справа №29/2024.
В жовтні 2025 року вона отримала від нотаріальної контори постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстави не звернення у встановлений строк для прийняття спадщини.
Позивачка вказувала, що під постійним місцем проживання спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. 
Посилаючись на наведене, позивач просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити факт постійного проживання її та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на цілий житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Миколаївська міська рада проти задоволення позову заперечувала. Відповідач вказував, що жоден із наданих доказів, доданих позивачем до позовної заяви, не підтверджує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 дійсно проживали разом на момент відкриття спадщини, мали спільний побут чи перебували у відносинах, які б свідчили про їх спільне проживання. Надані позивачем докази також не дозволяють встановити факт спільного проживання позивачки зі спадкодавцем ОСОБА_4 . За відсутності належних доказів фактичного спільного проживання ОСОБА_4 зі спадкодавицею ОСОБА_3 на час відкриття спадщини неможливо встановити, що він прийняв спадщину після її смерті. Відтак відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності у порядку спадкування за заповітом, складеним від імені ОСОБА_4 на її користь. Оскільки право власності на будинок належить ОСОБА_3 , а докази спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні, будинок фактично обліковується за померлою ОСОБА_3 , і тому він не може входити до складу спадкового майна, яке заповідав ОСОБА_4 .
Крім того, відповідач зауважував, що в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебувала справа №487/3403/24 за позовом ОСОБА_6 до Миколаївської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 . Постановою Верховного Суду від 30 липня 2025 року у цій справі, встановлено, що після смерті власниці будинку – ОСОБА_3 жодна особа не подала заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк, передбачений частиною першою статті 1270 ЦК України. Спадкова справа не заводилась, спадкоємці не заявляли свої права, що свідчить про фактичну відсутність претендентів на вказане майно. Таким чином, зазначені матеріали справи ще раз підтверджують, що після смерті ОСОБА_3 спадкоємці не були встановлені, спадщина не була прийнята, а право власності продовжувало обліковуватись саме за померлою. Це прямо спростовує твердження позивачки у справі 487/7635/25 про те, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після ОСОБА_3 , оскільки в матеріалах іншої судової справи та у висновках Верховного Суду встановлено зовсім інше - спадщина не була прийнята жодною особою. За таких обставин відсутні будь-які підстави вважати, що спірний будинок міг увійти до спадкової маси, яку ОСОБА_4 заповів позивачці і, відповідно, відсутні підстави для визнання за нею права власності у порядку спадкування за заповітом. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини після її смерті, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини після його смерті, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_2 1937,92 грн судового збору.
Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із доведеності позивачкою своїх вимог щодо встановлення юридичних фактів. Разом із тим вважав, що позовна вимога про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом задоволенню не підлягає, оскільки оформлення спадщини у судовому порядку допускається лише за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку. У цій справі судом не було встановлено перешкод для позивачки у оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку після встановлення юридичних фактів судом. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, Миколаївська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Скарга обґрунтована тим, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог. Наведені свідками обставини мають загальний та оціночний характер і хоча містять твердження про наявність спільного проживання та ведення спільного побуту, однак не підтверджені жодними належними та допустимими об`єктивними документальними доказами, які б свідчили про існування відповідних обставин у дійсності. 
Ухвалюючи рішення, суд не надав належної правової оцінки доводам та доказам, наведеним відповідачем, обмежився дослідженням лише окремих обставин справи, не врахувавши інші істотні факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 . 
Поховання ОСОБА_4 здійснювала ОСОБА_2 , про що свідчать довідка ГУ Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 30.12.2025 про виплату допомоги на поховання ОСОБА_2 09 вересня 2020 року, договір-замовлення на організацію та проведення поховання від 07.09.2020, квитанція від 07.09.2020.
За життя, а саме 22 липня 2020 року, ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому на час смерті майно, а також те, на яке за законом він матиме право, заповів ОСОБА_2 
ОСОБА_4 з 21 лютого 1970 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2007 року, яке набрало законної сили 24 липня 2007 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно збудований житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. 
15 серпня 2007 року право власності на будинок було зареєстроване за ОСОБА_3 в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації. 
Вказаний будинок був зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 з 10 березня 1973 року, а ОСОБА_4 з 25 вересня 2007 року і до часу їх смерті.
Відповідно до технічного паспорту на будинок від 03.04.2007 житловий будинок літ.А був побудований у 1971 році, навіс літ.Б – у 1980 році, сарай літ.И – у 1990 році, літня кухня літ.З – у 1996 році.
Згідно з інформацією Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 29 жовтня 2025 року за №925/01-16 спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилася.
Спадкова справа №29/2024 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 заведена за заявою АТ «ОщадБанк» як кредитора з вимогою до спадкоємців померлого ОСОБА_4 .
Постановою державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Фоменка С. П. від 03 жовтня 2025 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно, у тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 . Причиною відмови стало те, що ОСОБА_2 протягом шести місяців після смерті останнього не зверталася до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини, дані про її реєстрацію разом з померлим на день смерті відсутні. Також відсутні дані, що померлий прийняв спадщину – житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , оскільки відсутні дані про його реєстрацію разом з померлою на день смерті. 
Допитаний свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що з юності знайомий з позивачкою та перебуває з нею у дружніх стосунках. Він обізнаний про те, що в 2014 році до ОСОБА_2 прийшов ОСОБА_4 , запропонувавши їй проживати спільно, на що вона погодилася. З того часу вони проживали у цивільному шлюбі, вели спільне господарство, купували спільно побутову техніку, мали спільний бюджет та гарні стосунки. Коли ОСОБА_4 хворів, то позивачка здійснювала за ним догляд. Після його смерті вона здійснила поховання. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона з 2000 року проживає по сусідству із позивачкою та знає її тривалий час. Повідомила, що ОСОБА_2 з 2014 року проживала спільно з ОСОБА_4 у будинку позивачки по АДРЕСА_2 . У них були гарні стосунки. Часто свідок святкувала з ними різні свята, підтримувала дружні сусідські стосунки, вони ходили один до одного в гості, за необхідності допомагали один одному. Свідкові відомо, що ОСОБА_4 повністю довіряв ОСОБА_2 , вона отримувала його пенсію, доглядала його, забезпечувала ліками, оскільки він хворів, а після смерті здійснила його поховання.
Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень у квітні 2024 року ОСОБА_6 зверталася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради про визнання за нею права власності за набувальною давністю на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 (справа №487/3403/24). У цьому позові вона вказувала, що проживає у будинку з квітня 2014 року. Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснювали суду, що після смерті ОСОБА_3 сусіди дозволили проживати у будинку АДРЕСА_1 родині ОСОБА_11 через те, що в будинку ніхто не мешкав, а сторонні особи стали заходити на подвір`я будинку та залишати там сміття. 
Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 30 вересня 2024 року позов ОСОБА_6 було задоволено. Проте, постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 січня 2025 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 30 липня 2025 року, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2024 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Юридичні факти – це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.
Між тим частиною 2 статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.
Частина 1 статті 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Стаття 1223 ЦК України визначає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі №523/19010/15, від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи в санаторії тощо).
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 ), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Відповідно до пунктів 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 ), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі №484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі №175/4514/20.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».
Ухвалюючи рішення про встановлення фактів постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а саме на 10 березня 2014 року, та ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, а саме на 05 вересня 2020 року, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем цих вимог належними доказами.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Досліджені докази свідчать, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 був спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки був набутий ними під час шлюбу.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну їй частку цього будинку. 
ОСОБА_4 на час її смерті проживав та був зареєстрований у вказаному будинку, про що свідчать копія паспорту, довідка органу місцевого самоврядування (Адміністрація Заводського району Миколаївської міської ради).
Твердження відповідача про те, що ОСОБА_4 не проживав постійно з ОСОБА_3 , оскільки відсутні докази про це, колегія суддів відхиляє. Позивачка надала докази реєстрації та проживання ОСОБА_4 у вказаному будинку на час смерті його дружини. Натомість відповідач доказів протилежного не надав. Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що є доведеним факт постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилання відповідача на те, що у справі №487/3403/24 за позовом ОСОБА_6 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю Верховним Судом у постанові від 30 липня 2025 року було встановлено, що після смерті власниці будинку ОСОБА_3 жодна особа не подала заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк, передбачений частиною першою статті 1270 ЦК України, спадкова справа не заводилась, спадкоємці не заявляли свої права, що свідчить про фактичну відсутність претендентів на вказане майно, і вказане є преюдиційним для справи, яка наразі переглядається, колегія суддів вважає хибними.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17 дійшла висновку, що преюдиційне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (підпункт 9.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №910/6355/20).
Правова оцінка – це висновок щодо застосування права за певних обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (підпункт 9.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №910/6355/20).
Правова оцінка суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.
У справі №487/3403/24 суд надавав правову оцінку обставинам справи щодо визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю за ОСОБА_6 і дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.
Таким чином, зазначені у справі №487/3403/24 правові висновки не є преюдиційними обставинами в розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України. 
Також колегія суддів згодна з висновком суду першої інстанції, що є доведеним належними доказами факт постійного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, а саме на 05 вересня 2020 року, оскільки це доведено довідкою про поховання ОСОБА_4 ОСОБА_2 , заповітом ОСОБА_4 на її ім`я, показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Посилання відповідача на те, що позивачкою для допиту були заявлені інші свідки, а саме ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 однак, вони у судове засідання не з`явилися, що є сумнівним, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 43 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають право подавати докази.
У статті 69 ЦПК України визначено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.
Позивачка повідомила суд, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 не можуть з`явитися до суду з об`єктивних причин (хвороба, зайнятість на роботі), а тому заявила клопотання про допит інших свідків, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які і були допитані судом.
Між тим, це не позбавляло відповідача права клопотати перед судом про допит саме свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , але ним цього зроблено не було. 
Частина 4 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Миколаївської міської ради є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню не підлягає, бо є законним та обґрунтованим.
Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова 

Повне судове рішення складено 13 липня 2026 року.