ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
04 серпня 2026 року | Справа № 903/536/26

Господарський суд Волинської області у складі:
головуючого судді – Гарбара Ігоря Олексійовича
секретар судового засідання – Гандзілевська Яна Вікторівна
за участю представників сторін:
від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області: Ковальчук О.В. – самопредставництво,
взяв участь прокурор відділу Волинської обласної прокуратури: Іванісік Т.С. – посвідчення №082797 від 06.10.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/536/26 за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної (військової) державної адміністрації до Луцької районної державної (військової) адміністрації Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Ківерцівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Ківерцівський національний природний парк "Цуманська пуща" про визнання незаконним та скасування розпорядження, п.19 додатку до наказу та до рішення, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності, усунення перешкоди державі у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, усунення перешкоди державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання повернути у власність держави,
ВСТАНОВИВ:
03.06.2026 заступник керівника Волинської обласної прокуратури сформував в системі “Електронний суд” позов в інтересах держави в особі Волинської обласної (військової) державної адміністрації до Луцької районної державної (військової) адміністрації Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Ківерцівської міської ради, в якому просить:
1. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 “Про затвердження технічних документацій із землеустрою” в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га. з кадастровим номером 
2. Визнати незаконним та скасувати п. 19 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 08.12.2020 № 18-ОТГ “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність”. 
3. Визнати незаконним та скасувати п. 19 додатку до рішення Ківерцівської міської ради № 8/103 від 30.03.2021 “Про прийняття у комунальну власність земельних ділянок державної власності” щодо передачі земельної ділянки площею 24,272 га з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 у комунальну власність Ківерцівської міської об`єднаної територіальної громади.
4. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської військової державної адміністрації) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 24,272 га з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
5. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської військової державної адміністрації) у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі. 
6. Усунути перешкоди державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання Ківерцівської міської ради (код ЄДРПОУ: 26516861) повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ: 13366926) земельну ділянку з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га. 
7. Судові витрати в сумі 15974,40 грн стягнути з відповідачів на користь Волинської обласної прокуратури 
Також, прокурор в позовній заяві просив суд залучити третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Ківерцівський національний природний парк “Цуманська пуща”.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №324, наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області ГУ Держгеокадастру у Волинській області № 18-ОТГ від 08.12.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та рішення Ківерцівської міської ради № 8/103 від 30.03.2021 «Про прийняття у комунальну власність земельних ділянок державної власності» стосується земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, які не можуть бути передані у комунальну чи приватну власність поза волею розпорядника – Кабінету Міністрів України (Волинської обласної державної адміністрації), такі рішення суперечать ст. ст. 116, 122, 123, 141, 149 ЗК України та порушують інтереси держави, що згідно зі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. ст. 21, 152, 155 ЗК України є підставою для визнання їх недійсними в частині, що стосуються земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 08.06.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.07.2026. Залучено до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Ківерцівський національний природний парк “Цуманська пуща”.
16.06.2026 представник Ківерцівської міської ради сформував в системі “Електронний суд” відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що Формування земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0754 площею 24,3975 га. та визначення її цільового призначення відбувалось без участі Ківерцівської міської ради. В подальшому, Ківерцівська міська рада прийняла рішення №8/103 від 30.03.2021 про прийняття земельних ділянок і зареєструвала за собою право комунальної власності.(рішення є в додатках до позовної заяви) У тому числі і на земельну ділянку з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756. Ківерцівська міська рада є добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756, так як набула її в законний спосіб. Вказана вище земельна ділянка не надавалась у користування чи приватну власність і перебуває у складі земель запасу Ківерцівської міської територіальної громади. Ківерцівською міською радою не приймались рішення та не вчинялись дії щодо припинення права користування вище визначеної земельної ділянки НПП "Цуманська Пуща" чи вибуття її з природно-заповідного фонду. Ківерцівська міська рада заперечує щодо стягнення з неї безпідставно судового збору, так як Ківерцівською міською радою не вчинялись дії щодо вибуття з природно-заповідного фонду земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га.
16.06.2026 представник Луцької районної Державної адміністрації Волинської області сформував в системі “Електронний суд” відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що реорганізована Ківерцівська районна державна адміністрація приймаючи оспорюване розпорядження, діяла відповідно до норм чинного законодавства та в межах наданих повноважень. Задоволення позовних вимог про скасування розпорядчих актів само по собі у будь-якому випадку не матиме наслідком відновлення порушеного права Волинської обласної державної адміністрації. з часу видачі Указу Президента України від 22 лютого 2010 року № 203/2010 «Про створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща»» та станом на даний час не було реалізовано заходи, що зазначені у вказаному указі, що свідчить про відсутність доказів, які б підтверджували, що Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» є об`єктом природнозаповідного фонду загальнодержавного значення і що земельна ділянка з кадастровим номерам 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га увійшла до складу об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення НПП «Цуманська пуща» за рахунок земель запасу Журавичівської сільської ради. Просив зменшити розмір судового збору у зв`язку з відсутністю в кошторисі видатків на утримання Луцької районної державної адміністрації на 2026 рік в частині сплати судових зборів, податків та інших платежів коштів на сплату судового збору.
23.06.2026 представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області сформував в системі “Електронний суд” відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що Посилання позивача про те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 розташована на території об`єкта природнозаповідного фонду загальнодержавного значення НПП «Цуманська пуща» не відповідає дійсності. Спірна земельна ділянка не включена в Проект створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», оскільки такий в матеріалах справи відсутній, а термін для розроблення відповідних проектів в порядку, що передбачений Указом Президента України «Про порядок організації та здійснення контролю за виконанням указів, розпоряджень і доручень Президента України» № 155/2002 від 19.02.2002 року закінчився. В матеріалах справи відсутній Проект створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», натомість наявний Проект створення Національного природного парку «Ківерцівський», що суперечить ч. 4 ст. 7 ст. 7 Закону України «Про природнозаповідний фонд України». Звертаємо увагу суду на те, що картограграфічні матеріали на які посилається прокурор в позовній заяві не є належним та допустимим доказом, оскільки з ним неможливо встановити конкретне місце розташовування спірної земельної ділянки саме в межах території НПП «Цуманська пуща». У даній справі прокурор пред`явив вимогу, про визнання незаконним та скасування пункту додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, відповідачем за яким визначив Головне управління. Отже, в частині цих позовних вимог позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі Головного управління). Позовні вимоги про визнання незаконним і скасування пункту до наказу Головного управління є неефективним способом захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові.
23.06.2026 представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області також сформував в системі “Електронний суд” клопотання, в якому просить суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог керівника Волинської обласної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації до Луцької районної державної (військової) адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Ківерцівської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, п.19 додатку до наказу та до рішення, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності, усунення перешкод державі у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, усунення перешкоди державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання повернути у власність держави. Зазначає, що ні заступником керівника Волинської обласної прокуратури, ні Волинською обласною державною (військовою) адміністрацією не доведено належними доказами, коли саме їм стало відомо чи коли в силу покладених на них повноважень вони могли дізнатися про таке порушення, а тому є необхідність у застосуванні строків позовної давності до спірних правовідносин. Головне управління вважає, що позивач з урахуванням своїх повноважень, починаючи із моменту формування земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у 2013 році та передачі її у комунальну власність в 2020 році, мав змогу отримати повну та достовірну інформацію про незаконну на його думку передачу земельної ділянки з державної у комунальну власність у межах встановленого законом строку позовної давності, чого заступником керівника Волинської обласної прокуратури зроблено не було.
26.06.2026 заступником керівника Волинської обласної прокуратури сформовано в системі “Електронний суд” відповідь на відзив Ківерцівської міської ради, в якому просив суд задовольнити позов. Зазначив, що твердження відповідача щодо не надання у користування чи приватну власність не змінює того факту, що спірна земельна ділянка не може перебувати у комунальній власності з огляду на її правовий режим. Матеріали створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» містять рішення про погодження місця розташування об`єкта, яке в тому числі прийнятий відповідачем – Ківерцівською міською радою і наявне в матеріалах справи. Відтак, рішення, прийняте при погодженні включення земель під створення Парку, про прийняття спірної земельної ділянки в комунальну власність підготовлено однією особою, що свідчить про обізнаність відповідача щодо режиму земельної ділянки.
26.06.2026 заступником керівника Волинської обласної прокуратури сформовано в системі “Електронний суд” відповідь на відзив Луцької районної державної адміністрації, в якому просив суд задовольнити позов. Зазначив, що погодження технічної документації, яка формувалася в 2013 році та погодження створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща», яке датоване 17.12.2009 підписано однією і тією ж особою, а саме посадовою особою органу Держкомзему, Левчик І.О. Незважаючи на те, що Ківерцівська РДА та ГУ Держгеокадастру у Волинській області віднесли належність вказаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єкту природно-заповідного фонду і спеціальним режимом такої території. З наведено вбачається, що посадовими особами органів державної влади та місцевого самоврядування всупереч вимогам законодавства та наявним документам неправомірно сформовано земельну ділянку щодо її цільового призначення та передано у комунальну власність. Установлене спірній земельній ділянці цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва жодним чином не впливає на їх обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості їх використання за таким призначенням, оскільки з часу створення Ківерцівського НПП «Цуманська пуща» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкту. Враховуючи, що допущено порушення вимог законодавства при розпорядженні та використанні землі природно - заповідного фонду, яка також є землею обмеженої оборотоздатності, ефективним способом захисту інтересів держави є звернення до суду з негаторним позовом. 
26.06.2026 заступником керівника Волинської обласної прокуратури сформовано в системі “Електронний суд” відповідь на відзив ГУ Держгеокадастру у Волинській області, в якому просив суд задовольнити позов. Зазначив, що спірна земельна ділянка не могла бути передана у комунальну власність Ківерцівській міській раді. Розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 в межах об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення – Ківерцівського НПП «Цуманська пуща» згідно з чинним законодавством свідчить про їх належність до земель природнозаповідного фонду, що унеможливлює передачу цих ділянок у комунальну власність. Незважаючи на те, що Ківерцівська РДА та ГУ Держгеокадастру у Волинській області віднесли належність вказаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єктів природно-заповідного фонду, і спеціальним режимом такої території. установлене спірній земельній ділянці цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва жодним чином не впливає на їх обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості їх використання за таким призначенням, оскільки з часу створення Ківерцівського НПП «Цуманська пуща» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкту. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у спорах щодо захисту прав на землю визнання незаконними та скасування (визнання недійсними) рішень суб`єктів владних повноважень щодо розпорядження земельними ділянками є ефективним способом захисту. Більше того, такий спосіб захисту прямо передбачений цивільним та земельним законодавством, є ефективним з огляду на правову природу таких рішень, що поєднують у собі публічно-правові та приватно-правові елементи, а також на правові наслідки їх реалізації, які не завжди вичерпуються фактом укладення правочину чи відповідної реєстрації речового права. Позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.
26.06.2026 заступником керівника Волинської обласної прокуратури сформовано в системі “Електронний суд” заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності, в якому останній просить відмовити у задоволені вказаного клопотання. Зазначає, що встановлені ЦК України строки позовної давності не застосовуються до пред`явлення "негаторних" позовів, тобто позовів власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби", згідно з яким в Україні з 12.03.2020 запроваджений загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який діє і на даний час, то слід враховувати наступне:
- у межах продовженої (зупиненої) позовної давності відповідно до вимог ст. 257 ЦК України перебувають позовні вимоги починаючи з 02.04.2017; 
- у межах продовженої (зупиненої) позовної давності відповідно до вимог ст. 258 ЦК України перебувають позовні вимоги починаючи з 02.04.2019. Правові висновки з цих питань також викладено у постановах Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 906/871/21, від 19.06.2024 у справі № 931/9/23, від 25.09.2024 у справі № 206/2984/23, від 23.10. 2024 у справі № 922/5064/23, від 05.11.2024 у справі № 911/1929/23.
29.06.2026 представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області також сформував в системі “Електронний суд” заперечення на відповідь на відзив, в якому заперечив щодо доводів Волинської обласної прокуратури, викладених у відповіді на відзив та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що на думку Головного управління, в даній справі накази органів державної влади, а також державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах та їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту, а обраний стороною предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. позивач хибно тлумачить положення норм чинного законодавства щодо способів захисту порушеного права власності держави, в результаті чого обраний прокуратурою спосіб захисту є неефективним та не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки задоволення вимоги про скасування розпорядчих актів, які вже вичерпали свою дію фактом виконання, не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема, повернення у розпорядження спірної земельної ділянки державі в особі Волинської обласної військової адміністрації. Задоволення позовних вимог про скасування розпорядчих актів особи само по собі у будь-якому випадку не матиме наслідком відновлення порушеного права Волинської обласної державної адміністрації, яка вважає себе власником майна. 
06.07.2026 представник Волинської обласної державної (військової) адміністрації сформував в системі “Електронний суд” заяву, в якій просить суд здійснювати розгляд справи № 903/536/26 призначеної на 07 липня 2026 року та всі наступні судові засідання у справі за відсутності представника позивача – Волинської обласної державної (військової) адміністрації та за наявними у ній матеріалами. Зазначив, що підтримує позовні вимоги заступника керівника Волинської обласної прокуратури у повному обсязі та просить суд задовольнити позов в повному обсязі.
Протокольною ухвалою від 07.07.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 04.08.2026 об 11:00 год.
Представники відповідачів - Луцької районної державної (військової) адміністрації Волинської області, Ківерцівської міської ради та третьої особи - Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща" в призначене судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час розгляду справи, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Прокурор в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд позов задовольнити позов повністю.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав вказаних у відзиві та запереченні на відповідь.
Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.240 ГПК України, а неявка представників відповідачів та третьої особи не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.
Заслухавши пояснення прокурора та представника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 22.02.2010 №203/2010 (далі Указ) на території Ківерцівського району (на даний час Луцький район) Волинської області створено Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» (далі також - Парк, Ківерцівський НПП, НПП).
Відповідно до вказаного Указу Парк створено з метою збереження, відтворення і раціонального використання цінних природних комплексів та історико- культурних об`єктів Волинського Полісся, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення.
Вказаним Указом до території НПП погоджено в установленому порядку включення 33475,34 га земель, а саме: 3471,54 га земель, що надаються (у тому числі з вилученням у землекористувачів) національному природному парку в постійне користування і 30003,80 га земель, що включаються до його складу без вилучення.
Відповідно до додатків № 1 та № 2 зазначеного Указу до території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» включено 1952,59 га земель Ківерцівської районної державної адміністрації (1832,43 га з вилученням та 120,16 га без вилучення).
Згідно проекту створення національного природного парку вбачається, що у розрізі уповноважених органів/користувачів/землевласників рішенням Журавичівської сільської ради (на даний час Ківерцівська міська рада) від 09.10.2009 №28/9 серед іншого погоджено місце розташування з вилученням земельних ділянок загальною площею 935,88 га в межах землекористування сільської ради за межами населених пунктів та надання у постійне користування Ківерцівському національному природному парку «Цуманська пуща».
Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно- заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Частиною п`ятою статті 52 Закону (у редакції станом на 22.02.2010 - дата створення парку) визначено, що проекти створення територій та об`єктів ПЗФ передавались центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища чи його органами на місцях у встановленому порядку уповноваженим приймати рішення про створення чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Невід`ємною складовою проектів створення об`єктів ПЗФ є клопотання, що містить обґрунтування необхідності створення чи оголошення території або об`єкту ПЗФ певної категорії, характеристику природоохоронної, наукової, естетичної та іншої цінності природних комплексів та об`єктів, що пропонуються для заповідання, відомості про місцезнаходження, розміри, характер використання, власників та користувачів природних ресурсів, а також відповідний картографічний матеріал.
В матеріалах погодження національного природного парку наявна інформація органів влади та місцевого самоврядування щодо відведення земель під створення Парку, в тому числі і Журавичівської сільської ради.
Управління Держкомзему у Ківерцівському районі Волинської області листом № 01-4/2790 від 17.12.2009, розглянувши матеріали щодо створення Ківерцівського НПП, враховуючи згоду землекористувачів та органів місцевого самоврядування, погодило створення вказаного НПП за рахунок земель Журавичівської сільської ради, у тому числі запасу, площею 935,88 га (додаток «Експлікація земель проектуємого Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» в розрізі земельних угідь з вилученням із користування).
Крім того, вилучення 935,88 га земель запасу Журавичівської сільської ради при створенні НПП також підтверджується інформацією заступника начальника управління Держкомзему у Ківерцівському районі Волинської області (п. 2 вказаної інформації) про земельні ділянки, які передбачено залучити до складу Парку в розрізі місцевих рад та землекористувачів.
Разом з тим, судом встановлено, що передача 935,88 га земель запасу Журавичівської сільської ради із вилученням підтверджується листами Волинської обласної державної адміністрації № 409/28/2-10 від 28.01.2010 та Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Волинській області № 136/01-08-07 від 22.01.2010, адресованими Міністерству охорони навколишнього природного середовища України. 
Згідно вказаних листів органи влади повідомили Міністерство про те, що враховуючи згоду землекористувачів та органів місцевого самоврядування, листів-погоджень від управління Держкомзему у Ківерцівському районі Волинської області, листом № 01-4/2790 від 12.12.2009 вони погоджують створення Парку.
Отже, враховуючи вище наведене до території Ківерцівського НПП «Цуманська пуща» увійшли землі за межами населених пунктів Журавичівської сільської ради площею 935,88 га, які одночасно із створенням (розширенням меж) вказаного об`єкта природно-заповідного фонду віднесено до земель природно- заповідного та іншого природоохоронного призначення.
На підставі рішення Ківерцівської міської ради № 1/30 від 07.12.2020 «Про початок реорганізації Тростянецької сільської ОТГ та Журавичівської сільської ради шляхом приєднання до Ківерцівської міської ради» розпочато процедуру реорганізації. Пунктом 2 вказаного рішення передбачено, що Ківерцівська міська рада є правонаступником всього майна, прав і обов`язків Журавичівської сільської ради.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно- освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність.
Відповідно до Положення про Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України № 110 від 31.08.2020, Парк є територією природно- заповідного фонду загальнодержавного значення (п.1.1.). Парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково- дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання (п.1.2.). Загальна площа парку становить 33 475,34 га земель у тому числі 3 471,54 га земель, що надаються у постійне користування парку та 30 003,80 га земель, що включаються до його складу без вилучення (п. 1.6.). Парк створений з метою збереження, відтворення і раціонального використання особливо цінних природних комплексів та об`єктів Волинського Полісся, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення (п.2.1.).
Передбачені розділом 4 вказаного Положення вимоги щодо структури та режиму територій Парку, в тому числі заборонених видів діяльності на його території є тотожними до визначених у ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд», відповідно до якої на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням.
Отже, судом встановлено, що Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» юридично створений та функціонує з 2010 року, є територією природно- заповідного фонду загальнодержавного значення, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання, включає у тому числі 935,88 га земель, що надаються у постійне користування парку (із вилученням у землевласників) за межами населених пунктів Журавичівської сільської (на даний час Ківерцівської міської) ради. Юридичне створення Парку відповідає матеріалам Проекту створення, який погоджений із землекористувачами, і місцевими органами влади і самоврядування, що підтверджено відповіддю Управління від 05.08.2025 № 1318/1.15/2-25.
Розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації № 224 від 22.08.2013 (на даний час Луцька РДА) надано дозвіл на проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Журавичівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області.
На виконання указаного розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації державним підприємством «Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовлено технічну документацію, яку затверджено розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013.
Згідно вказаної технічної документації, серед іншого, передбачено створення 30 окремих земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів Журавичівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області загальною площею 536,9772 га, при формуванні яких включено і спірну земельну ділянку з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 17.05.2019 № 3-473/15-19-СГ надано дозвіл Ківерцівському НПП «Цуманська пуща» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування для збереження та використання національних природних парків Ківерцівським НПП «Цуманська пуща» із земель сільськогосподарського призначення державної власності із зміною цільового призначення в землі природно- заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення розташованих на території Ківерцівського району Волинської області, що також підтверджено актом перевірки Державної екологічної інспекції у Волинській області від 18.01.2022.
Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №18-ОТГ від 08.12.2020 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №1113 від 16.11.2020 прийнято рішення про передачу Ківерцівській територіальній громаді Ківерцівського району у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 577,9274 га.
Згідно акту приймання-передачі із державної в комунальну власність 08.12.2020 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області передало, а Ківерцівська міська рада прийняла, серед інших, земельну ділянку з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га.
30.03.2021 Ківерцівська міська рада прийняла рішення №8/103 про прийняття вказаних земель і зареєструвала за собою право комунальної власності, у тому числі і на земельну ділянку з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що зазначена спірна земельна ділянка вибула з об`єкту природно- заповідного фонду загальнодержавного значення - НПП «Цуманська пуща».
Враховуючи вище викладене, звертаючись до суду із позовом прокурор доводить, що розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №324, наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області ГУ Держгеокадастру у Волинській області № 18-ОТГ від 08.12.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та рішення Ківерцівської міської ради № 8/103 від 30.03.2021 «Про прийняття у комунальну власність земельних ділянок державної власності» стосується земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, які не можуть бути передані у комунальну чи приватну власність поза волею розпорядника – Кабінету Міністрів України (Волинської обласної державної адміністрації), такі рішення суперечать ст. ст. 116, 122, 123, 141, 149 ЗК України та порушують інтереси держави, що згідно зі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. ст. 21, 152, 155 ЗК України є підставою для визнання їх недійсними в частині, що стосуються земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756. 
Обґрунтування статусу земель природно-заповідного фонду як обмежено оборотоздатних об`єктів цивільних прав, які перебувають під особливою охороною держави. 
Згідно з ч.1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
В силу ч. 1 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема на землі сільськогосподарського призначення та землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Статтею 43 ЗК України передбачено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно- заповідного фонду.
Відповідно до ст. 44 Земельного кодексу України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.
Відповідно до п. “в” ч. 3 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції статті станом на 22.02.2010) до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення. 
Крім цього, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.
Виходячи із вищенаведеного землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення не можуть перебувати в комунальній власності.
Отже, спірна земельна ділянка не могла бути передана у комунальну власність Ківерцівській міській раді.
Положеннями ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.
Таким чином, згідно з положеннями ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 3 Закону України «Про природно- заповідний фонд України» національні природні парки належать до природно- заповідного фонду України.
Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.
За ст. 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно- заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.
Частиною 3 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що на землях природно- заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду для сільськогосподарських потреб, а заготівля сіна та випасання худоби можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню таких територій.
Відповідно до ст. ст. 53, 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно- заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.
Зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно- заповідного фонду проводиться відповідно до ст. ст. 51 - 53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.
Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.
За ст. 3 указаного Закону, екомережа - це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні.
У ст. 4 цього Закону зазначено, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України, підлягають особливій державній охороні.
Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто відповідно до ст. 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів.
Розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 в межах об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення - НПП «Цуманська пуща» згідно з чинним законодавством свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює передачу цієї ділянки у комунальну власність.
Це твердження узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 487/10127/14-ц, від 09.12.2020 у справі № 676/190/18, від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19, від 16.09.2022 у справі № 752/3090/19), відповідно до якої земельна ділянка, що перебуває в обмеженому обороті, не може передаватись у приватну власність.
Наведена практика Верховного Суду свідчить про запровадження юридичної конструкції, за якою землі, перехід права володіння якими до фізичних та юридичних осіб неможливий, зважаючи на пряму вказівку законодавця, вважаються такими, що залишилися у володінні законного власника (держави або територіальної громади), і в такому разі їх державна реєстрація, використання і розпорядження іншою особою розцінюються як триваюче порушення прав власника, не пов`язане з позбавленням права володіння.
Так, Верховним Судом застосовано зазначений підхід в основному при визначенні режиму земель водного фонду. Водночас, оскільки землі природно-заповідного й водного фондів мають аналогічні обмеження щодо оборотоздатності, указана юридична конструкція підлягає застосуванню для кваліфікації спірних правовідносин і в цій справі.
Цільове призначення спірної земельної ділянки фактично було змінено при її формуванні у 2013 році шляхом проведення інвентаризації земель.
Згідно інформації з державного земельного кадастру, яка наявна в реєстраційній справі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 утворились в процесі проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності на підставі розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 224 від 22.08.2013.
Розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 затверджено технічну документацію із землеустрою з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області.
Висновком начальника відділу Держземагентства у Ківерцівському районі Волинської області погоджено вищевказану технічну документацію із землеустрою та фактично формування оспорюваної земельної ділянки в якості пасовищ.
Суд звертає увагу, що погодження вказаної технічної документації, яка формувалася в 2013 році та погодження створення Парку, яке датоване 17.12.2009 підписано однією і тією ж особою, а саме посадовою особою органу Держкомзему, Левчик І.О.
Незважаючи на те, що Ківерцівська РДА та ГУ Держгеокадастру у Волинській області віднесли належність вказаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єкту природно-заповідного фонду, і спеціальним режимом такої території.
03.05.2019 Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» звертався до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області з клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування для збереження та використання національних природних парків Ківерцівським НПП «Цуманська пуща» із земель сільськогосподарського призначення державної власності із зміною цільового призначення в землі природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, розташованих на території Ківерцівського району Волинської області. Орієнтовний розмір земельних ділянок 912,33 га. Разом з тим, право постійного користування парком не оформлено, що також підтверджено Державною екологічною інспекцією у Волинській області при проведенні планового заходу нагляду (контролю) діяльності Парку в період з 04.01.2022 по 18.01.2022.
Враховуючи викладене, судом встановлено, що посадовими особами органів державної влади та місцевого самоврядування всупереч вимогам законодавства та наявним документам неправомірно сформовано земельну ділянку щодо її цільового призначення та передано у комунальну власність.
У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 викладені висновки про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування. Неприйняття місцевою радою рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим.
Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756, яка зареєстрована на праві комунальної власності за Ківерцівською міською радою, з огляду на імперативні вказівки законодавця належить до земель природно-заповідного призначення у зв`язку з розташуванням на ній об`єкту природно-заповідного фонду - НПП «Цуманська Пуща», що узгоджується із зазначеними вище висновками Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16.
У постанові від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 Верховний Суд вказав, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.
Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.
Так, за ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду - це сукупність науково- обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.
Положеннями ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням.
Проектом організації території НПП «Цуманська пуща», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів, затвердженим наказом Міністерства екології та природних ресурсів України № 300 від 15.08.2022, визначено функціональне зонування території парку. Згідно з картографічними матеріалами, які є додатком до цього Проекту (карти «Функціонального зонування території» та «Земельних ділянок, що надаються парку у постійне користування»), спірна земельна ділянка накладається на господарську зону парку із вилученням у землекористувачів.
Враховуючи, що територія площею 935,88 га, на якій розташована оспорювана земельна ділянка передана парку із вилученням у землекористувачів у 2010 році, її використання має здійснювати адміністрація НПП.
Судом встановлено, що цільове призначення земельної ділянки варто розуміти як визначений законодавством правовий режим її експлуатації (використання), водночас поширення на відповідну територію режиму природно- заповідного фонду, передбаченого законом, обтяжує цю земельну ділянку тими обмеженнями, які встановлюються для збереження та охорони цих земель.
За таких обставин установлене спірній земельній ділянці цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва жодним чином не впливає на їх обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості їх використання за таким призначенням, оскільки з часу створення НПП «Цуманська пуща» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкту.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Згідно ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних рішень) обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Отже, розпорядження щодо спірної земельної ділянки вправі приймати лише Волинська обласна державна адміністрація, яка є розпорядником земель державної форми власності за межами населених пунктів.
Положеннями ст. 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Відповідно до ст. ст. 162, 163 Земельного кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.
Завданнями охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.
Статтею 3 ЗК України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відносини в галузі охорони і використання територій та об`єктів природно- заповідного фонду, відтворення його природних комплексів регулюються Законом України “Про охорону навколишнього природного середовища”, Законом України “Про природно-заповідний фонд України” та іншими актами законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно зі ст. 141 ЗК України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, визначених законом.
Відповідно до ст. 149 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), земельні ділянки, надані в постійне користування із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Згідно ч. 9 ст. 149 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Кабінет Міністрів України, зокрема, вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у державній власності, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та у випадках, визначених ст. 150 цього Кодексу.
Положеннями п. «г» ч. 1 ст. 150 ЗК України передбачено, що до особливо цінних земель, зокрема, відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.
Спірна земельна ділянка Кабінетом Міністрів України у встановленому законом порядку з державної власності не вилучалася, що підтверджено відповіддю Секретаріату Кабінету Міністрів України.
Передача за рахунок земель природно-заповідного фонду земельних ділянок у комунальну власність легалізувала фактично протиправну зміну Ківерцівською РДА цільового призначення землі всупереч ч. 1 ст. 20 ЗК України.
Положення розділу ІІ «Землі України» ЗК України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.
У постанові від 03.09.2020 № 911/3306/17 Верховний Суд вказав, що держава, втручаючись у права щодо земельних ділянок, зокрема тих, які перебувають під посиленою правовою охороною, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні майна не на шкоду людині та суспільству і ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок.
Тобто, вирішення питання зміни цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного, природоохоронного та іншого законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів.
Стаття 9 Закону України “Про природно-заповідний фонд України” встановлює обмеження щодо видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Використання таких територій можливе лише у спосіб, який не суперечить їх цільовому призначенню, а також встановленим вимогам щодо їх охорони і відтворення.
Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.
Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
За ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно положень ст. 152 Земельного кодекс України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно ч. 10 ст. 59 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 констатувала достатність, належність, правомірність та дієвість (ефективність) у спірних правовідносинах саме такого самостійного способу захисту, як визнання незаконним і скасування рішення уповноваженого органу державної влади (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України), оскільки подальше відчуження спірної земельної ділянки не відбулося (п. 144 Постанови).
З метою здійснення заходів щодо реорганізації районних державних адміністрацій Волинської області, головою обласної державної адміністрації 15.01.2021 видано розпорядження № 5 «Про утворення комісії з реорганізації Горохівської, Ківерцівської та Рожищенської районних державних адміністрацій» (додається).
Відповідно до пункту 8 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1321 від 16.12.2020 «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються» перехід майна, майнових прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється з дня затвердження передавального акта комісії з реорганізації. Розпорядженням голови обласної державної адміністрації № 161 від 02.04.2021 «Про затвердження передавальних актів» такий акт затверджено.
Отже, датою виникнення правонаступництва Луцької районної державної адміністрації майна, майнових прав та обов`язків реорганізованої Ківерцівської районної державної адміністрації є 02.04.2021, а тому відповідачем у даній справі виступає Луцька РДА.
З огляду на викладені обставини справи, суд дійшов висновку, що розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №324, наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області ГУ Держгеокадастру у Волинській області № 18-ОТГ від 08.12.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та рішення Ківерцівської міської ради № 8/103 від 30.03.2021 «Про прийняття у комунальну власність земельних ділянок державної власності» стосується земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, які не можуть бути передані у комунальну чи приватну власність поза волею розпорядника - Кабінету Міністрів України (Волинської обласної державної адміністрації), такі рішення суперечать ст. ст. 116, 122, 123, 141, 149 ЗК України та порушують інтереси держави, що згідно зі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. ст. 21, 152, 155 ЗК України є підставою для визнання їх недійсними в частині, що стосуються земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756.
Щодо правових підстав усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку у Державному реєстр речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі суд зазначає таке.
Території та об`єкти природно - заповідного фонду можуть використовуватися лише у певних цілях з дотриманням умов та вимог, визначених ст. 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
Отже, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі із цільовим призначенням, яке суперечить дозволеним видам використання земель на заповідних територіях (в даному випадку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), передання її у комунальну власність та використання для таких цілей порушують вимоги закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про землеустрій» інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України «Про землеустрій»).
Вимоги щодо проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складання за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель визначає Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513.
Згідно з п. 2 Порядку інвентаризація земель проводиться з метою: забезпечення ведення Державного земельного кадастру, здійснення контролю за використанням і охороною земель; визначення якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь; узгодження даних, отриманих у результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, які посвідчують право на земельну ділянку, та у Державному земельному кадастрі; прийняття за результатами інвентаризації земель Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими держадміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідних рішень; здійснення землеустрою.
Відповідно до п. 7 Порядку вихідними даними для проведення інвентаризації земель є: матеріали з Державного фонду документації із землеустрою; відомості з Державного земельного кадастру в паперовій та електронній формі, у тому числі Поземельної книги; книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; файлів обміну даними про результати робіт із землеустрою; містобудівна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; планово-картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани, складені за результатами виконання робіт відповідно до Угоди про позику (Проект “Видача державних актів на право власності на землю у сільській місцевості та розвиток системи кадастру”) між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень; копії документів, що посвідчують право на земельну ділянку або підтверджують сплату земельного податку; матеріали, підготовлені за результатами обстеження земельних ділянок щодо їх якісного стану.
З матеріалів справи слідує, що під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.
Згідно з п. 26 Порядку за результатами проведення інвентаризації земель виконавцем робіт розробляється технічна документація, склад якої встановлений статтею 57 Закону України “Про землеустрій”.
Відомості, отримані в результаті інвентаризації земель, підлягають внесенню до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №1051 (п. 30 Порядку).
Відповідно до п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
У зв`язку з цим, 11.12.2013 зареєстровано земельну ділянку 0721883100:04:000:0756.
Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Відповідно до ч.1 ст.24 вищевказаного Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
Згідно ст. 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.
Як встановлено судом, під час інвентаризації невірно визначено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756, як землі сільськогосподарського призначення, хоча вказана земельна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду.
Отже, наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 в Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка, оскільки реєстрація у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення відноситиме її в подальшому до земель комунальної форми власності.
Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; а також якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника.
Згідно ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, згідно з якими державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Прокурором обрано правильний спосіб захисту, який може відновити інтереси держави та попередити загрозу порушення права на землі державної власності, а саме скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756.
Вказана вимога звернута до Ківерцівської міської ради, оскільки скасування державної реєстрації земельної ділянки має на меті припинення існування земельної ділянки як складової об`єкту речового права.
За аналогією із постановою Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 925/1222/19 вказаний спір має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою. Належним відповідачем у такому спорі є особа, право на майно якої оспорюється.
Згідно п. 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Пунктами 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Отже, статтею 26 вищезазначеного Закону визначено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Пунктом 3 ч.1 ст. 346 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 24,272 га з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 наразі зареєстрована на праві комунальної власності за Ківерцівською міською радою (номер відомостей про речове право: 63945839).
Враховуючи положення статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером 0721883100:04:000:0756, необхідно усунути перешкоди у здійсненні права розпорядження майном шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу в особі Волинської обласної державної адміністрації.
Враховуючи положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером 0721883100:04:000:0756, необхідно усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 24,272 га з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756, що розташована за межами Ківерцівської міської ради Луцького району Волинської області.
Крім цього, розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 на території вищевказаного об`єкту ПЗФ підтверджується, серед іншого, картою земельних ділянок, що надаються парку у постійне користування, а також викопіюванням з Публічної кадастрової карти, планово-картографічними матеріалами, наданими Управлінням екології та природних ресурсів, інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України та Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.
Інформація про віднесення земель площею 935,88 га до території Парку, яка надана у постійне користування підтверджена Охоронним зобов`язанням, яке видане на Журавичівську сільську раду від 23.04.2012 №215/13 Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Волинській області.
Накладання земельної ділянки підтверджується викопіюванням з офіційного сайту Національного геопорталу «Національна інфраструктура геопросторових даних», відомості до якого вносяться на підставі Закону України «Про національну інфраструктуру геопросторових даних».
Створення Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» та відповідність включення територій до проектованого Парку відповідає матеріалам створення, про що зазначено у відповіді Управління екології та природних ресурсів від 29.07.2025.
Наведені докази, у тому числі картографічні матеріали, на яких доступно для візуального сприйняття зображене накладення земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га та меж території НПП «Цуманська пуща», у сукупності та взаємному зв`язку підтверджують, що спірна ділянка, яка передана у комунальну власність Ківерцівської міської ради, входить у межі цього об`єкту і за своїми характеристиками належить до земель природно- заповідного фонду.
Отже, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що пред`явлені прокурором вимоги є взаємопов`язаними, спрямованими на оспорення права на земельну ділянку в її набувача, відтак підлягає до задоволення вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756, площею 24.272га, що внесена до Державного земельного кадастру за цільовим призначенням 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та категорією землі - землі сільськогосподарського призначення.
Обґрунтування підстав для повернення земельних ділянок та способу захисту, обраного прокурором. 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, то такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність - це можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19). Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Разом з тим, свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду висновувала про те, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20, від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20, від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц).
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 20.07.2022 у справі № 806/5244/15.
У відповідності до ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
У відповідності до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Тобто, у разі пред`явлення віндикаційного позову щодо спірної земельної ділянки дійсно була б відсутня необхідність пред`явлення додаткових вимог, направлених, як-то на скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки, речових прав на них, тощо. 
При цьому, суд враховує, що в п. п. 132-133 постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов.
Також суд зважає на те, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (п. 319 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц , від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц , від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц , від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є саме негаторний, а не віндикаційний позов.
Наведеним спростовуються доводи Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про обрання прокурором неналежного способу захисту прав та інтересів держави, шляхом пред`явлення негаторного позову про повернення спірної земельної ділянки.
Земельна ділянка з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 наразі зареєстрована на праві комунальної власності за Ківерцівською міською радою, проте з огляду на законодавство вона не може перебувати у комунальній власності, тому права держави на реалізацію всіх правомочностей щодо вказаної земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом зобов`язання Ківерцівської міської ради повернути цю землю у державну власність.
Суд зазначає, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід керуватися принципом jura novit curia - "суд знає закони". Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)).
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування або органу державної влади, а суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування у мотивувальній частині судового рішення.
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).
В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі №927/1206/21 виснувала, що з огляду на особливості правового регулювання земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, та неможливість їх передання у комунальну чи приватну власність вимога про визнання незаконним і скасування наказу органу Держгеокадастру про передачу у власність сільської ради земельної ділянки відповідає критерію правомірності та ефективності обраного прокурором способу захисту порушеного права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та особи її власника. Велика Палата акцентувала увагу, що такий спосіб захисту безпосередньо передбачений у п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України та, за встановлених судами конкретних обставин справи, є достатнім і ефективним у спірних правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору. З урахуванням обставин, з якими прокурор пов`язував порушення прав та інтересів держави (наявність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку), скасування рішення уповноваженого органу, яке продовжує діяти як підстава виникнення та існування права комунальної власності і внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, усуне порушення прав держави на особливо цінні об`єкти археологічної спадщини.
Крім того, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків та застосування інших, передбачених законом, способів.
Оскільки заволодіння землями під об`єктами природно-заповідного фонду є законодавчо неможливим, то зайняття спірної земельної ділянки, яка знаходяться під об`єктом природно-заповідного фонду, є порушенням приписів Земельного кодексу України, тому їх треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 04.02.2020 у справі № 911/3574/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3579/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, від 05.02.2020 у справі №911/3310/17, від 03.09.2020 у справі №911/3449/17.
Позивач вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.
Такий спосіб захисту у повному обсязі відповідає критерію ефективності, адже співвідноситься зі змістом права, за захистом якого звертається позивач, характером порушення цього права та спричиненими цим порушенням наслідками.
Як зазначалося судом вище, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є саме негаторний, а не віндикаційний позов.
З огляду на те, що прокурор при зверненні до суду має на меті усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні земельною ділянкою, яка в силу свого правого статусу (землі природно-заповідного фонду) не могла бути набута територіальною громадою (перебувати в комунальній власності), то суд вказує, що прокурором правильно пред`явлений саме негаторний позов.
При цьому, на відміну від віндикаційного позову, рішення про задоволення негаторного позову не є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно.
Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20 дійшов висновку, що задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки у державну власність саме собою не є правовою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на спірну земельну ділянку. У зв`язку з цим у разі задоволення негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку є такою, що також відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави.
Твердження та доводи відповідачів щодо заперечень проти позову є безпідставними, необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Таким чином, заявлені позовні вимоги прокуратури є ефективним способом захисту, а тому позов підлягає до задоволення у повному обсязі.
Обґрунтування наявності порушення інтересів держави та підстав для їх представництва прокурором.
Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII “Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)”, який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18, уточнила висновки, викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зокрема, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. 
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
У даному випадку звернення прокурора з позовом зумовлено тим, що внаслідок державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення, держава протиправно позбавлена будь-якої можливості повноцінно реалізовувати права власника щодо свого майна. 
Пред`явлення даного позову зумовлене виключно необхідністю поновлення прав і законних інтересів держави, порушених внаслідок неправомірної реєстрації частини земельної ділянки державної форми власності у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як землі сільськогосподарського призначення. 
Отже, на час звернення з даним позовом до суду Волинська обласна державна адміністрація має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель державної форми власності за межами населених пунктів для всіх потреб, а тому вона є належним позивачем у спірних правовідносинах, однак заходів для усунення порушень законодавства не вжила.
Волинською обласною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 02.04.2026 №12-227вих-26 поінформовано Волинську обласну державну адміністрацію про ініціювання пред`явлення позову в інтересах Волинської обласної державної адміністрації.
Тобто, незважаючи на очевидність порушення інтересів держави, Волинською обласною державною адміністрацією (Волинською обласною військовою адміністрацією) заходів щодо звернення до суду не вжито, що свідчить про нездійснення захисту інтересів держави.
Спірна ділянка належить до земель державного природнозаповідного фонду, яка перебуває під особливою охороною держави, невжиття Волинською обласною державною адміністрацією (Волинською обласною військовою адміністрацією) протягом розумного строку, після отримання повідомлення про наявність порушень інтересів держави, заходів щодо їх поновлення є підставою для звернення прокурора до суду.
У відповідь на лист обласної прокуратури адміністрацією інформовано, що остання не заперечує проти подання прокуратурою позову в її інтересах, а також висловлено позицію про неможливість звернення до суду у зв`язку з обмеженням в коштах на сплату судового збору.
На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обласною прокуратурою інформовано Волинську обласну військову адміністрацію про намір пред`явити позов (лист від 22.05.2026).
В подальшому, 03.06.2026 обласна прокуратура звернулась із позовом до Господарського суду Волинської області. 
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (п.6.43) зазначено, що сам факт не звернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
З огляду на викладене, на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, ст.53 ГПК України заступника керівника Волинської обласної прокуратури обґрунтовано звернувся в інтересах держави в особі Волинської обласної (військової) державної адміністрації з позовом до господарського суду.
Оцінюючи подані прокурором докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені прокурором вимоги підтверджені матеріалами справи, відповідачами не спростовані та підлягають до задоволення в повному обсязі.
За подання позовної Волинською обласною прокуратурою було сплачено 15974,40 грн судового збору згідно платіжної інструкції №1331 від 27.05.2026 та за подання заяви про забезпечення позову сплачено 1331,20 грн згідно платіжної інструкції №1304 від 27.05.2026, всього 17305,60 грн.
Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на них порівну.
Щодо заявленого Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин, судом враховано наступне.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Земельна ділянка, яка є предметом спору в цій справі, має спеціальний правовий титул, оскільки за своїми характеристиками належать до земель природно заповідного фонду, тому не може мати комунального чи приватного власника, про що детально зазначено вище в обґрунтуванні цього позову. 
Вибуття такої земельної ділянки з державної власності шляхом реєстрації права комунальної власності на неї за Ківерцівською міською радою свідчить про порушення прав держави на користування та розпорядження цією земельною ділянкою, що триває.
Негаторний позов, який спрямований на захист прав законного володільця спірних земельних ділянок щодо користування і розпорядження ними, може бути заявлений упродовж всього часу тривання відповідного порушення. 
При цьому, власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права на земельну ділянку, у тому числі оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.
Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17. 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зазначено, що оскарження незаконного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу в юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому це рішення можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. 
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що оскарження будь-яких рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інші правочинів, на підставі яких відбулось передання у приватну (у цій справі комунальну) власність обмежених в обороті об`єктів, можливе протягом усього часу тривання відповідного порушення прав законного власника майна, оскільки їх чинність порушує інтерес у юридичній визначеності. 
Вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та зобов`язання повернути земельну ділянку є елементами єдиного юридичного механізму захисту, спрямованого на досягнення реального результату у вигляді усунення законному власнику усіх перешкод у належному користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою.
Враховуючи правову природу спірних правовідносин, які за своїм характером є негаторними, та наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування матеріального права у справах відповідної категорії, оскільки порушення прав законного володільця – Волинської обласної (військової) державної адміністрації – на реалізацію усіх правомочностей власника триває, зазначений позов заявлено в межах позовної давності.
Отже, з врахуванням викладеного клопотання Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до задоволення не підлягає.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору впливу не мають.
Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 “Про затвердження технічних документацій із землеустрою” в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га;
3. Визнати незаконним та скасувати п. 19 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 08.12.2020 № 18-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність».
4. Визнати незаконним та скасувати п. 19 додатку до рішення Ківерцівської міської ради №8/103 від 30.03.2021 «Про прийняття у комунальну власність земельних ділянок державної власності» щодо передачі земельної ділянки площею 24,272 га з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 у комунальну власність Ківерцівської міської об`єднаної територіальної громади.
5. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської військової державної адміністрації) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 24,272 га з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
6. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської військової державної адміністрації) у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі.
7. Усунути перешкоди державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання Ківерцівської міської ради (Волинська обл., Луцький р-н, м. Ківерці, вул. Шевченка, буд. 14, код ЄДРПОУ 26516861) повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (43027, Волинська обл., м. Луцьк, Майдан Київський, буд. 9, код ЄДРПОУ 13366926) земельну ділянку з кадастровим номером 0721883100:04:000:0756 площею 24,272 га.
8. Стягнути з Луцької районної державної (військової) адміністрації Волинської області (43001, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Ковельська, 53, код ЄДРПОУ 04051425) на користь Волинської обласної прокуратури (43000, Волинська область, м. Луцьк, вул. Винниченка, буд. 15, код ЄДРПОУ 02909915) 5768,53 грн (п`ять тисяч сімсот шістдесят вісім грн 53 коп) витрат по сплаті судового збору.
9. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43025, м. Луцьк, вул. Винниченка, 67, код ЄДРПОУ 39767861) на користь Волинської обласної прокуратури (43000, Волинська область, м. Луцьк, вул. Винниченка, буд. 15, код ЄДРПОУ 02909915) 5768,53 грн (п`ять тисяч сімсот шістдесят вісім грн 53 коп) витрат по сплаті судового збору.
10. Стягнути з Ківерцівської міської ради (45201, Луцький р-н., м. Ківерці, вул. Т. Шевченка, 14, код ЄДРПОУ 26516861) на користь Волинської обласної прокуратури (43000, Волинська область, м. Луцьк, вул. Винниченка, буд. 15, код ЄДРПОУ 02909915) 5768,53 грн (п`ять тисяч сімсот шістдесят вісім грн 53 коп) витрат по сплаті судового збору. 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повний текст рішення складено 06.08.2026.
Суддя  І. О. Гарбар