ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2026 року | м. Ужгород | № 260/5493/26

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Малого Руслана Анатолійовича, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким просить суд: 1. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №147 від 14.05.2026 про відсторонення полковника, ОСОБА_1 , від виконання повноважень начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.05.2026. 2. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплати полковнику, ОСОБА_1 , усе належне грошове забезпечення з урахуванням усіх видів забезпечення, на отримання яких він втратив право у зв`язку з виданням наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №147 від 14.05.2026.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваний наказ №147 від 14.05.2026 року про відсторонення його від виконання повноважень видано відповідачем за відсутності належних правових підстав та відповідних повноважень, оскільки після повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні кримінального правопорушення рішення про відсторонення від посади приймається слідчим суддею або судом у порядку, визначеному КПК України, а не командиром на підставі статті 91-1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. 
Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2026 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви. Недоліки позовної заяви усунуто в строк, наданий судом.
Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2026 року витребувано від ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином засвідчені копії: довідки про всі складові грошового забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2026 року; за наявності копії наказів чи розпоряджень про припинення або зменшення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 15.05.2026 року; відомостей про фактично нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми грошового забезпечення з 15.05.2026 по теперішній час. Витребувані докази надано до суду в строк, встановлений судом. 
31 серпня 2026 року представником відповідача, через особистий кабінет підсистеми «Електронний суд», подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що керівник ІНФОРМАЦІЯ_4 , а керівник РТЦК та СП безпосередньо підпорядковується керівнику ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому позивач підпорядкований безпосередньому керівнику – начальнику ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідач вказав, що наказ №147 від 14.05.2026 року було видано з урахуванням повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень відносно позивача, передбачених ч.3 ст.362 та ч.1 ст.366 КК України, його затримання, проведення службового розслідування та наявності обставин, які, на думку відповідача, могли перешкоджати належному виконанню позивачем службових обов`язків.
Також відповідач наголосив на застосуванні відносно позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням застави та зазначив про ризики можливого впливу на учасників кримінального провадження у разі повернення позивача до виконання обов`язків начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 . Відповідач вважає, що сукупність зазначених обставин та положення законодавства про проходження військової служби надавали підстави для видання оскаржуваного наказу.
Крім того, відповідач заперечив проти вимоги про перерахунок та виплату грошового забезпечення, вважаючи її передчасною та невизначеною, оскільки позивачем не конкретизовано види, періоди та розміри виплат. На думку відповідача, питання щодо належних позивачу виплат може бути вирішене лише після встановлення факту неправомірності наказу та визначення конкретного складу грошового забезпечення. У зв`язку з цим відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.
01 вересня 2026 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив. у якій заперечив проти доводів відповідача щодо правомірності видання наказу №147 від 14.05.2026, зазначивши, що наведені у відзиві обставини, а саме: повідомлення про підозру, затримання, службове розслідування, застосування запобіжного заходу та наявність ризиків - не спростовують питання щодо повноважень відповідача на прийняття рішення про відсторонення. Позивач наголосив, що у разі повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні кримінального правопорушення рішення про відсторонення від посади та виконання повноважень приймається слідчим суддею або судом у порядку КПК України, а не командиром на підставі статті 91-1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у зв`язку з чим просив позов задовольнити повністю.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу в лавах Збройних Сил України та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) №147 від 14.05.2026 року, відповідно до статті 91-1 Дисциплінарного статуту ЗСУ, полковника ОСОБА_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсторонено від виконання повноважень з 14.05.2026 року.
Підставою у видачі наказу слугувало повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (кримінальне провадження №12026070000000086 від 09.03.2026 року).
В межах даного кримінального провадження №12026070000000086, позивачу 14 травня 2026 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 362 та частиною першою статті 366 КК України. Того ж дня позивача було затримано, а наказом №152 від 14.05.2026 призначено службове розслідування щодо обставин, пов`язаних із зазначеним кримінальним провадженням.
Вважаючи дії відповідача щодо винесення наказу від 14 травня 2026 року №147 протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до частини другої статті 65 Конституції України громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Так, проходження військової служби в Збройних Силах України, врегульовано Законом України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі Інструкція №170) та Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, згідно з преамбулою якого цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Згідно з частиною другою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ за вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Відповідно до статті 91-1 Дисциплінарного статуту ЗСУ військовослужбовець, якому повідомлено про підозру у вчиненні ним злочину у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг, та/або пов`язаного із зловживанням своїм службовим становищем, підлягає відстороненню від виконання повноважень у порядку, визначеному законом. Військовослужбовець, стосовно якого складено протокол про адміністративне корупційне правопорушення, може бути відсторонений від виконання службових повноважень за рішенням командира до закінчення розгляду справи судом.
Порядок усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків, відсторонення від виконання службових повноважень, повноважень на посаді або відсторонення від посади передбачено Положенням №1153/2008.
Відповідно до приписів пункту 122 Положення №1153/2008 військовослужбовець, стосовно якого складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, або військове адміністративне правопорушення, може бути відсторонений від виконання службових обов`язків за рішенням командира до закінчення розгляду справи судом чи вирішення питання подальшого проходження військової служби.
Військовослужбовець, стосовно якого винесено постанову про притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді до розгляду справи судом.
Відсторонення військовослужбовців від посади як захід забезпечення кримінального провадження здійснюється відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Військовослужбовці, які усунуті від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень, а також відсторонені від виконання повноважень на посаді або відсторонені від посади (якщо до них не застосовано запобіжних заходів кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою), продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених командиром (начальником) військової частини.
З аналізу вищезазначених правових норм слідує, що військовослужбовець може бути відсторонений від виконання службових повноважень за рішенням командира лише у випадку вчинення військовослужбовцем корупційного правопорушення, відповідальність за яке передбачена Кодексом України про адміністративні правопорушення і стосовно такого військовослужбовця складено протокол про адміністративне корупційне правопорушення. Натомість, у разі наявності в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення здійснюється відсторонення від посади за правилами встановленими КПК України.
У постановах від 30 березня 2020 року у справі №806/1819/18, від 04 червня 2020 року у справі №825/1806/17, 18 червня 2020 року у справі №815/5179/17, серед іншого, Верховний Суд зауважив, що військовослужбовець може бути відсторонений від виконання службових повноважень за рішенням командира лише у випадку вчинення військовослужбовцем корупційного правопорушення, відповідальність за яке передбачена Кодексом України про адміністративні правопорушення (КУпАП) і стосовно такого військовослужбовця складено протокол про адміністративне корупційне правопорушення. Натомість, у разі наявності в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення здійснюється відсторонення від посади за правилами, установленими КПК України.
Так, за приписами статті 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема, у формі відсторонення від посади.
Статтею 154 КПК України визначено, що відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу.
Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.
Судом встановлено, що 09 березня 2026 року слідчим управлінням ГУНП в Закарпатській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026070000000086, відповідно до якого, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 362 та частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України.
14.05.2026 позивача також було затримано в порядку пункту 6 частини першої статті 615 Кримінального процесуального кодексу України. 
Згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.05.2026 у справі №308/3628/26 до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 11.07.2026 з визначенням застави, а ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11.06.2026 зазначений запобіжний захід змінено в частині розміру застави.
Суд зазначає, що стаття 91-1 Дисциплінарного статуту ЗСУ підлягає застосуванню у кореспонденції зі статтями 131 та 154 КПК України, з аналізу яких слідує, що у разі повідомлення військовослужбовцю підозри у вчиненні ним злочину рішення про відсторонення від посади приймає слідчий суддя або суд, а у разі вчинення адміністративного корупційного правопорушення рішення про відсторонення приймає командир військової частини.
Крім того, Верховний Суд наголосив, що у випадку повідомлення про підозру особі в рамках кримінального провадження, до такої особи разом із запобіжним заходом (у виді домашнього арешту) може також бути застосований запобіжний захід у виді відсторонення від посади, в порядку, визначеному КПК України (постанова Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі № 500/1490/22).
Таким чином, аналіз наведених правих норм, у поєднанні з встановленими у справі фактичними обставинами, дає підстави для висновку, що у разі повідомлення військовослужбовцю підозри у вчиненні ним злочину, рішення про відсторонення від посади приймає слідчий суддя або суд.
Як було встановлено судом раніше, ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 15 травня 2026 року у справі №308/3628/26, якою щодо позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави було застосовано запобіжний захід з метою запобігання можливому незаконному впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження і не свідчить про неможливість виконання позивачем обов`язків військової служби. 
Згідно з Кримінальним процесуальним кодексом України відсторонення військовослужбовців від посад, як захід забезпечення кримінального провадження, на підставі отриманого рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження здійснюється наказом командира військової частини або найближчого прямого начальника на строк не більше двох місяців. Однак, питання про відсторонення позивача від займаної посади судом не вирішувалося, прокурором клопотання про відсторонення від посади до слідчого судді не подавалося.
У зв`язку з вищенаведеним, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що після повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, з огляду на існування ризику його незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, виникла необхідність відсторонення його від виконання повноважень за посадою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Встановлене судом обмеження не позбавляло відповідача можливості організувати проходження позивачем військової служби, у тому числі шляхом зміни місця проходження військової служби або визначення іншого кола службових обов`язків, за яких таке спілкування було б виключене. 
Отже, посилання відповідача на наявність ризику впливу позивача на підлеглих військовослужбовців та інших учасників кримінального провадження, з огляду на встановлену слідчим суддею обмеження щодо недопущення спілкуватися з визначеними особами, саме по собі не свідчить про неможливість подальшого проходження позивачем військової служби та не зумовлює необхідності його відсторонення від виконання повноважень за посадою. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 362 та частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України, питання про його відсторонення від посади як захід забезпечення кримінального провадження належить до повноважень слідчого судді або суду та може бути вирішене виключно у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Відтак відсутність відповідного клопотання прокурора та рішення слідчого судді чи суду про відсторонення позивача від посади свідчить про відсутність передбачених законом підстав для такого відсторонення відповідачем.
Отже, суд доходить висновку, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.05.2026 №147 про відсторонення позивача від виконання повноважень начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 прийнято з перевищенням встановлених законом повноважень, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.
Вирішуючи спір в частині позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу усе належне грошове забезпечення з урахуванням усіх видів забезпечення, на отримання яких він втратив право, у зв`язку з виданням оскаржуваного наказу, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 розділу XXIX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, грошове забезпечення військовослужбовцям, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України усунені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посад, виплачується виходячи з розміру посадового окладу за останньою займаною посадою, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років із дня, наступного після дня усунення (відсторонення), і до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.
За змістом наведеного пункту законодавець окремо врегулював порядок виплати грошового забезпечення у разі усунення (відсторонення) військовослужбовця відповідно до Дисциплінарного статуту та у разі відсторонення його від посади в порядку Кримінального процесуального кодексу України, встановивши для останнього інший порядок грошового забезпечення. При цьому оскаржуваний наказ №147 від 14.05.2026 прийнято не на виконання рішення слідчого судді чи суду про відсторонення позивача від посади в рамках кримінального провадження, а начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно.
Суд враховує доводи відповідача про те, що у період з 14.05.2026 року по 18.05.2026 року грошове забезпечення позивачу не нараховувалося та не виплачувалося у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а з 19.05.2026 року виплачується відповідно до пункту 1 розділу XXIX Порядку №260 на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 19.05.2026 №152.
Відповідно до пункту 3 розділу XXIX Порядку №260 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, щодо яких відповідно до Кримінального процесуального кодексу України застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, призупиняється з дня взяття під варту до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою. Отже, питання щодо грошового забезпечення позивача за період з 14.05.2026 по 18.05.2026 підлягає вирішенню з урахуванням вищевказаної норми.
Водночас суд зазначає, що наказ від 14.05.2026 року №147, яким позивача відсторонено від виконання повноважень начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 є протиправним та підлягає скасуванню, а отже правові наслідки, що настали для позивача саме внаслідок видання протиправного наказу, у тому числі в частині втрати окремих видів грошового забезпечення, в даному випадку за період з 19.05.2026 року по теперішній час, не можуть зберігатися після його скасування.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 березня 2020 року у справі №806/1819/18, відповідно до якої у разі скасування наказу про усунення (відсторонення) військовослужбовцю підлягають виплаті додаткові види грошового забезпечення, право на отримання яких було втрачено ним за період такого усунення (відсторонення).
При цьому у постанові від 24 січня 2023 року у справі №500/1490/22 Верховний Суд, вирішуючи спір щодо законності наказу про відсторонення військовослужбовця від виконання службових повноважень, також розмежував відсторонення, яке здійснюється командиром у випадках, передбачених Дисциплінарним статутом, та відсторонення від посади як захід забезпечення кримінального провадження, що здійснюється на підставі рішення слідчого судді або суду.
З огляду на це суд зазначає, що право позивача на належне грошове забезпечення має бути поновлене за період, протягом якого він його не отримував відповідно до наказу №147 від 14.05.2026 року. Відтак позовна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення з урахуванням усіх видів забезпечення в повному обсязі, на отримання яких він втратив право у зв`язку з виданням оскаржуваного наказу, а саме з 19.05.2026 року, підлягає до задоволення частково. 
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. 
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №147 від 14.05.2026 про відсторонення полковника, ОСОБА_1 , від виконання повноважень начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.05.2026.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплати полковнику, ОСОБА_1 , грошове забезпечення з урахуванням усіх видів забезпечення в повному обсязі, з 19.05.2026 року.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя | Я. М. Калинич