Номер провадження: 33/813/1341/26
Номер справи місцевого суду: 513/484/26 
Головуючий у першій інстанції Рязанова К. Ю. 
Доповідач Артеменко  І. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2026 року м. Одеса
Суддя Одеського апеляційного суду – Артеменко І.А.,
за участю: секретаря судового засідання – Подуст Т.П.,
прокурора – Шербіна Н.М.,
особи, яка притягається до відповідальності,– ОСОБА_1 ,
захисника - Левіт В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Левіт Віктора Семеновича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Саратського районного суду Одеської області від 08 червня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст протоколів про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією
26.03.2026 відносно суб`єкта декларування ОСОБА_1 складено два протоколи про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією за ч.1 ст.172-6 КУпАП:
- за №378/2026 - несвоєчасно (21.03.2026), без поважних причин, подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік, 
- за №379/2026 - несвоєчасно (21.03.2026), без поважних причин, подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2024 рік. 

Короткий зміст судового рішення
Постановою Саратського районного суду Одеської області від 08.06.2026 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172-6 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у сумі 665,60 грн.

Короткий зміст доводів апеляційної скарги
10.06.2026, не погоджуючись з судовим рішенням, захисник Левіт В.С. в інтересах ОСОБА_1 скерував до суду апеляційну скаргу, в якій просив постанову Саратського районного суду Одеської області від 08.06.2026 скасувати, провадження у справі закрити.
Апеляційна скарга не містить жодного обґрунтування, з посиланням на її подачу з метою дотримання процесуальних строків та зазначено про намір надати обґрунтування власної позиції після складення повного тексту судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що повний текст судового рішення складений 10.06.2026 та надісланий захиснику в електронний кабінет 11.06.2026.
25.07.2026 захисник скерував до апеляційного суду додаткові пояснення у справі до вказаної апеляційної скарги, в яких зазначив, що:
- суд не навів належних мотивів відхилення доводів сторони захисту та не виконав обов`язку щодо повного дослідження всіх обставин справи. Зокрема не надано оцінки доводам щодо хронічного та безперервного захворювання ОСОБА_1 , тривалого лікувального процесу, частиною якого були періоди стаціонарного лікування; впливу гіпертонічних криз на когнітивні функції та можливість самостійного виконання юридично значимих дій; підтвердження тривалого розладу здоров`я встановленням ІІІ групи інвалідності; добровільності подання декларацій та відсутності будь-яких наслідків у вигляді приховування доходів чи майна, а також шкоди державним чи громадським інтересам;
- судом неправильно оцінено докази, які підтверджують наявність поважних причин несвоєчасного подання декларацій; 
- суд без належного мотивування відхилив доводи щодо закінчення строків накладення адміністративного стягнення. Зауважено, що днем вчинення правопорушення є 01.02.2024 (наступний день після спливу встановленого законом строку подання декларації), а не дата фактичного подання декларації;
- суд фактично не розгляну заявлене клопотання про застосування статті 22 КУпАП;
- висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та в його інтересах захисник Левіт В.С. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги. Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції, заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, захисника в її інтересах та прокурора, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Мотиви апеляційного суду
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
За положеннями ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з положеннями ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги (ч.7 ст.294 КУпАП).
Положеннями ч.1 ст.172-6 КУпАП встановлено, що несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вказана норма є бланкетною і при кваліфікації дій правопорушника за цією статтею необхідно керуватись спеціальним Законом.
Так, згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони або обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч.1 ст.3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Відповідно до вимог ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.
Водночас, пунктом 1 частини 2 розділу ІІ Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом Національного агентства від 08.11.2023 № 252/23, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.11.2023 за № 1965/41021, суб`єкти декларування подають декларації з додержанням таких вимог: щорічна декларація - декларація, яка подається відповідно до частини першої статті 45 Закону (щороку), абзацу другого частини другої статті 45 Закону (після припинення діяльності (після звільнення)) у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.
Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» 24.02.2022 затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022, яким в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і на теперішній час.
Законом України «Про захист інтересів суб`єктів подання звітності та інших документів у період дії воєнного стану або війни» установлено, що фізичні особи, фізичні особи-підприємці, юридичні особи подають облікові, фінансові, бухгалтерські, розрахункові, аудиторські звіти та будь-які інші документи, подання яких вимагається відповідно до норм чинного законодавства в документальній та/або в електронній формі, протягом трьох місяців після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни за весь період неподання звітності чи обов`язку подати документи. Також у період воєнного стану або стану війни будь-які перевірки щодо своєчасності та повноти подання будь-яких звітів чи документів звітного характеру уповноваженими органами не здійснюється.
Враховуючи викладене, у період дії воєнного стану або стану війни в осіб, зазначених у п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», відсутній обов`язок, передбачений ст.45 цього Закону, щодо подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», який набрав чинності 12.10.2023, зазначений обов`язок поновлено.
Зокрема, згідно з п.2-7 розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 45 цього Закону, і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», подають такі декларації не пізніше 31 січня 2024 року.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до п.п. «б» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 , будучи депутатом Петропавлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VIII скликання, є суб`єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону.
Щорічну декларацію за 2021 рік ОСОБА_1 подав – 21.03.2026 о 10.12 год. З огляду на те, що вказану декларацію ОСОБА_1 мав подати не пізніше 31.01.2024, вона вважається такою, що подана несвоєчасно.
Крім того, ОСОБА_1 подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2024 рік, несвоєчасно - 21.03.2026 о 10.24 год, а мав подати таку декларацію не пізніше 31.03.2025.
Вказані обставини не заперечуються стороною захисту. 
Таким чином, ОСОБА_1 не виконав вимоги частини 1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», п.2-7 розділу ХІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції», у зв`язку з чим вчинив адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, передбачені ч.1 ст.172-6 КУпАП.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-6 КУпАП, підтверджується достатніми, належними та допустимими доказами у справі, серед яких, зокрема:
- протоколи про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією від 26.02.2026 за № 378/2026 та 379/2026;
- скріншоти з Єдиного державного реєстру декларацій щодо часу подачі відповідних декларацій;
- роздруківки з офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції декларацій ОСОБА_1 ;
- матеріали Петропавлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, наданих на запит уповноваженої особи, в тому числі копія рішення Петропавловської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 27.11.2020 за №1 про початок повноважень депутатів Петропавлівської сільської ради;
- письмові пояснення ОСОБА_1 ;
- копії листів НАЗК від 06.08.2024 щодо інформації про роботу інформаційно-телекомунікаційної системи «Єдиний державний реєстр декларацій, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування»;
-інші доказами, наявні в матеріалах справи.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності належних доказів поважності несвоєчасного подання ОСОБА_1 вказаних декларацій з огляду на таке.
Судом досліджені наявні в матеріалах справи копії медичних документів, які надані стороною захисту на підтвердження наявності поважних причин пропуску встановленого строку.
Так, з копії виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №64/13 ОСОБА_1 перебував в стаціонарі КНП «Міська лікарня» з 04.01.2024 по 12.01.2024, діагноз: гіпертонічна хвороба II стадія, ступінь 3, ризик 4, кризовий перебіг з частими кризами (2-4 рази на тиждень). Зазначено, що створений МВТН з 04.01.2024 по 12.01.2024, до праці з 13.01.2024 (а.с.125-127,142 зворот – 144).
З копії виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 1997/504, виданого терапевтичним відділенням №2 КНП «Міська лікарня №8» Одеської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 перебував в стаціонарі на лікуванні з 08.05.2024 по 15.05.2024, клінічний діагноз: гіпертонічна хвороба II стадія, ступінь 3, ризик 4, кризовий перебіг з частими кризами (2-4 рази на тиждень). Гіпертонічний криз, ускладнений носовою кровотечою (08.05.2024). Зазначено, що створений МВТН з 08.05.2024 по 15.05.2024, до праці з 16.05.2024 (а.с.127 зворот -129, 144 зворот- 146).
11.06.2024 ОСОБА_1 був направлений на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК). Підстави для направлення на МСЕК: наявність ознак інвалідності, закінчення терміну інвалідності, складання індивідуальної програми реабілітації. При цьому, зазначено у розділі 12 направлення про частоту та тривалість тимчасової непрацездатності за останні 12 місяців такі періоди: з 14.06.2023 по 23.06.2023, з 04.01.2024 по 12.01.2024, з 08.05.2024 по 15.05.2024 (а.с.129 зворот-131, 146 зворот - 148).
01.06.2024 ОСОБА_1 у МСЕК видана виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, діагноз: (основне захворювання, супутні захворювання та ускладнення): гіпертонічна хвороба II ст. Ступінь III. Ризик IV. Ангіопатія сітківки. Гіпертензивне серце (гіпертрофія лівого шлуночка- за ЕХО КС; ЕКГ; рентген ОГП). Кризовий перебіг. Рекомендовано спостереження сімейного лікаря, невролога, кардіолога, ендокринолога, дієта та прийом визначених лікарських препаратів (а.с.132-133, 149-150).
З копії виписки з медичної картки стаціонарного хворого №2941/1668, виданої загальнотерапевтичним відділенням КНП «Білгород-Дністровська районна лікарня», вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 06.12.2024 по 12.12.2024, Діагноз: основне захворювання: гіпертонічна хвороба 2 стад, 3 ступ, кризовий перебіг, з частими неускладненими та ускладненими (по анамнезу) кризами. Ризик дуже високий: гіпертензивне серце 2 ступ, ДЕП 2 стен. Зазначено лист непрацездатності - МВТН з 06.12.по12.12.2024, закритий, до праці (а.с.133 зворот – 134, 150 зворот - 151). 
З копії виписного епікризу із медичної картки №9986, вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в КРВ ОКЛ з 01.05.2025 ро 08.05.2025 (а.с.134 зворот – 135, 151 зворот- 152).
З копії виписки №344/165 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні КП «Саратська центральна лікарня» Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області з 23.01.2025 по 03.02.2025, діагноз: гіпетронічна хвороба (а.с.136, 153).
16.06.2025 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с.137-139, 154-156). 
09.07.2025 ОСОБА_1 видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , вид пенсії – по інвалідності, третя група, загальне захворювання (а.с.139 зворот, 156 зворот).
Отже, наявні в матеріалах справи документи, підтверджують факт перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні лише в періоди: з 04.01.2024 по 12.01.2024, з 08.05.2024 по 15.05.2024, 06.12.2024 по 12.12.2024, з 23.01.2025 по 03.02.2025, з 01.05.2025 по 08.05.2025.
Посилання захисника на поважність причин несвоєчасного подання декларацій не знайшли свого підтвердження.
Насамперед, суд звертає увагу, що наявність захворювання, у тому числі гіпертонічної хвороби, без встановлення тяжкого стану, який би виключав можливість користування електронними сервісами або вчинення мінімально необхідних для цього дій, не може визнаватися такою обставиною, що унеможливлює виконання обов`язку протягом тривалого часу, а саме: в період з 12.10.2023 по 31.01.2024 та з 01.01.2025 по 31.03.2025. Сам по собі хронічний перебіг захворювання не є безумовним доказом неможливості виконання особою покладеного на неї законом обов`язку щодо своєчасного подання декларації. Необхідно довести причинний зв`язок між станом здоров`я та неможливістю виконати обов`язок упродовж усього строку, відведеного законом для подання декларації.
Посилання сторони захисту на перебуванні ОСОБА_1 у вказані періоди на лікуванні не підтверджує його неможливість своєчасно подати:
- щорічну декларацію за 2021 рік у визначений законом строк з 12.10.2023 до 31.01.2024. У цей період, він перебував на стаціонарному лікуванні лише з 04.01.2024 по 12.01.2024. Натомість, у період з 12.10.2023 по 03.01.2024 та з 13.01.2024 по 31.01.2024 будь-яких медичних документів про перебування на лікуванні ОСОБА_1 суду надано не було. З наданої суду копії виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №64/13 вбачається, що ОСОБА_1 мав приступити до роботи з 13.01.2024, що свідчить про відновлення його працездатності;
- щорічну декларацію за 2024 рік – у строк з 01.01.2025 до 01.04.2025. Надані копії медичних документів підтверджують стаціонарне лікування лише з 23.01.2025 по 03.02.2025. Натомість, у період з 01.01.2025 по 22.01.2025 та з 04.02.2025 по 31.03.2025 (включно) будь-яких медичних документів про перебування на лікуванні ОСОБА_1 суду надано не було. При цьому, після виписки із закладу охорони здоров`я він мав майже два місяці для виконання обов`язку щодо подання відповідної декларації. 
Інші надані медичні документи про перебування ОСОБА_1 на лікуванні стосуються періоду - вже після спливу встановленого законом граничного строку подання відповідної декларації (з 08.05.2024 по 15.05.2024, 06.12.2024 по 12.12.2024, з 01.05.2025 по 08.05.2025). При цьому, питання наявності поважних причин повинно оцінюватися з урахуванням стану здоров`я особи саме у період, коли вона була зобов`язана подати декларацію.
Посилання захисника на те, що періоди стаціонарного лікування були лише частинами тривалого лікувального процесу, а гіпертонічні кризи у ОСОБА_1 супроводжувалися гострою гіпертензивною енцефалопатією, яка істотно впливала на когнітивні функцій та можливість самостійного виконання юридично значимих дій, є декларативними та не підтверджені належними і достатніми доказами. Наявні в матеріалах справи медичні документи не містять висновків про перебування ОСОБА_1 у такому стані, який об`єктивно та безперервно позбавляв його можливості своєчасно подати щорічні декларації за 2021 рік, 2024 рік або вчинити необхідні дії для цього протягом усього строку декларування.
Посилання захисника на те, що рішення про встановлення ОСОБА_2 ІІІ групи інвалідності підтверджує тривалий розлад здоров`я, не спростовує правильності висновків суду щодо відсутності поважних причин. Сам по собі факт встановлення інвалідності свідчить про наявність у особи стійкого порушення функцій організму, однак не є належним та достатнім доказом того, що у період, встановлений законом для подання відповідної декларації, особа була об`єктивно позбавлена можливості виконати цей обов`язок. При цьому, судом враховано, що рішення про встановлення інвалідності прийнято 16.06.2025, тобто після спливу встановленого законом строку для подання щорічної декларації за 2021 рік та за 2024 рік.
Крім того, враховуючи, що Єдиний державний реєстр декларацій є доступним у дистанційному режимі цілодобово за наявності електронного цифрового підпису та не потребує значних фізичних зусиль, наявні у справі медичні документи не підтверджують об`єктивну неможливість своєчасного подання вищезазначених декларацій у визначений законом строк. При цьому, подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не є складною та довготривалою процедурою, яка потребує значного вільного часу.
Більш того, вказані обставини не завадили ОСОБА_1 подати 05.03.2024 щорічні декларації за 2022 рік та 2023 рік.
Отже, наведені стороною захисту обставини, пов`язані зі станом здоров`я, не свідчать про існування об`єктивних, непереборних та безперервних перешкод для своєчасного подання декларацій, а відтак не можуть бути визнані поважними причинами пропуску встановленого законом строку.
З урахування наведеного апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про відсутність поважних причин несвоєчасного подання декларацій. 
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності належного обґрунтування судом відхилення доводів про закінчення строків накладення адміністративного стягнення спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення.
Суд першої інстанції надав належну оцінку вказаній позиції сторони захисту. 
За позицією сторони захисту на момент складання протоколу щодо несвоєчасності подання декларації за 2021 рік (26.03.2026) вже минуло більше двох років з дня вчинення правопорушення, а тому провадження підлягає закриттю на підставі п.7 ст. 247 КУпАП. При цьому, захисник зазначав, що несвоєчасне подання декларації не є триваючим адміністративним правопорушенням і є закінченим наступного дня після спливу встановленого законом строку подання декларації, тобто 01.02.2024, що і є днем вчинення правопорушення, а не дата фактичного подання декларації (21.03.2026).
Вказана позиція захисника не ґрунтується на відповідній правовій основі.
Так, апеляційний суд звертає увагу, що об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, полягає саме у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а не у самому лише факті спливу встановленого законом строку. Тобто законодавець адміністративно карає не бездіяльність, яка настала о 00.00 год після закінчення граничного строку (01.02.2024), а подання декларації після цього строку. До моменту фактичного подання декларації неможливо встановити одну з обов`язкових ознак вказаного складу правопорушення – факт несвоєчасного подання декларації. Саме дата фактичного подання декларації є моментом, коли об`єктивна сторона адміністративного правопорушення повністю сформована, а тому саме цей день слід вважати днем його вчинення. Вказаний підхід узгоджується із правовою природою цього правопорушення. Якщо особа після спливу граничного строку взагалі не подає декларацію, її поведінка вже може набувати ознак іншого правопорушення (за наявності відповідних підстав та складу), тоді як ч.1 ст.172-6 КУпАП охоплює саме випадки, коли декларація подана, але з порушення установленого строку. Отже, до моменту її фактичного подання не можна стверджувати, що мало місце саме адміністративне правопорушення у вигляді несвоєчасного подання декларації.
Відповідно до ч.4 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених ст.ст.212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
З матеріалів справи вбачається, декларацію за 2021 рік ОСОБА_1 подав – 21.03.2026 о 10.12 год., тобто на момент судового розгляду (08.06.2026) не сплив дворічний строк з дня вчинення правопорушення, що виключає застосування наслідків спливу строку накладення адміністративного стягнення, який передбачений ст. 38 КУпАП.
Твердження захисника про те, що суд фактично не розглянув заявлене клопотання про застосування статті 22 КУпАП спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, в якому суд навів мотиви, з яких дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ст.22 КУпАП.
Слід зазначити, що саме по собі незадоволення сторони захисту з висновками суду з вказаного питання не свідчить про їх невмотивованість. 
Апеляційний суд звертає увагу, що звільнення від адміністративної відповідальності, у зв`язку із малозначністю скоєного правопорушення, передбачене ст.22 КУпАП, є правом, а не обов`язком суду і застосовується лише в сукупності усіх з`ясованих фактів, що дозволяють вирішити питання про доцільність та правову виправданість звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності.
Насамперед, адміністративне правопорушення, передбачене ст.172-6 КУпАП, за своїм правовим змістом та спрямованістю характеризується високим рівнем суспільної небезпеки, оскільки посягає на засади фінансового контролю. Такий контроль є інструментом забезпечення прозорості та обов`язковий для всіх осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Зазначені особи мають безумовно виконувати передбачені законом вимоги, незалежно від того, чи змінювався їхній матеріальний стан, а також незалежно від наявності позитивних характеристик за місцем роботи чи інших особистих заслуг.
Вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, нівелює встановлені антикорупційним законодавством вимоги й обмеження. Воно посягає на встановлений порядок діяльності органів влади, дискредитує інститут публічної служби та знижує рівень довіри суспільства до державних інституцій. Само по собі несвоєчасне подання декларації, навіть за відсутності негативних наслідків у вигляді приховування статків, свідчить про неналежне ставлення суб`єкта декларування до своїх прямих законодавчих обов`язків.
За змістом ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами (принцип генеральної та спеціальної превенції).
За обставин даної справи застосування до ОСОБА_1 положень ст. 22 КУпАП є невиправданим, оскільки звільнення від відповідальності за порушення правил фінансового контролю не сприятиме досягненню мети адміністративного стягнення та не відповідатиме загальним засадам запобігання і протидії корупції в державі.
Посилання захисника, що ОСОБА_1 добровільно подав декларації, не мав умислу приховувати доходи чи майно, його діями не заподіяно шкоди державним або громадським інтересам, раніше до відповідальності не притягувався, визнав факт несвоєчасного подання декларацій та щиро розкаявся, як на підставу застосування положень ст.22 КУпАП, не приймаються до уваги. 
Зазначені обставини не свідчать про малозначність вчиненого адміністративного правопорушення, з огляду на таке.
Добровільне подання декларації після спливу встановленого законом строку є виконанням покладеного законом обов`язку, хоча й із порушенням визначеного строку, та не виключає складу інкримінованого адміністративного правопорушення. 
Відсутність наміру приховати доходи чи майно не є визначальною для вирішення питання про застосування ст. 22 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 інкримінується саме несвоєчасне подання декларації, а не її умисне неподання чи внесення недостовірних відомостей.
Крім того, відсутність матеріальної шкоди, попереднього притягнення до відповідальності, визнання вини та щире каяття є обставинами, що характеризують особу правопорушника та можуть враховуватися при вирішенні питання про вид і розмір адміністративного стягнення, однак самі по собі не свідчать про незначний ступінь суспільної шкідливості правопорушення та не є безумовними підставами для застосування ст. 22 КУпАП. При цьому, як вбачається з оскаржуваного судового рішення, суд, визначаючи розмір стягнення, врахував характер правопорушення, особу правопорушника, який вперше притягується до адміністративної відповідальності, щире каяття у вчиненому, відсутність обтяжуючих відповідальність порушника обставин, та визначив остаточне стягнення, керуючись положеннями ст.36 КУпАП, у межах санкції ч.1 ст.172-6 КУпАП у мінімальному розмірі, що становить п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 гривень).
Суд першої інстанції належним чином оцінив наведені апелянтом обставини в сукупності з характером вчиненого правопорушення, яке належить до правопорушень, пов`язаних з корупцією, посягає на встановлений законом порядок здійснення фінансового контролю та підриває ефективність механізму забезпечення прозорості діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави. 
За таких обставин підстав для визнання вчиненого правопорушення малозначним та звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП не вбачається.
Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для скасування або зміни оскаржуваної постанови суду, апелянтом не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено. 
Слід зазначити, що за позицією ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
У відповідності до припису п.1 ч.8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
Отже, за результатами апеляційного розгляду апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу захисника Левіт Віктора Семеновича – залишити без задоволення.
Постанову Саратського районного суду Одеської області від 08 червня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду     І.А. Артеменко