_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/6126/26
Провадження № 2/947/2372/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2026 року
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Гниличенко М.В.
при секретарі – Тіщенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справуза позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд -

ВСТАНОВИВ:

09.02.2026 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» - Пивоваров В.І. звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»,код ЄДРПОУ 43212924 інфляційні втрати та 3% річних в загальному розмірі 42427,70 грн. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», код за ЄДРПОУ 43212924 витрати по оплаті судового збору в розмірі 2662,40 грн.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 як позичальником було укладено кредитний договір №13/30/08-І, відповідно до умов якого останньому був виданий кредит у сумі 63774,70 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 14.04.2023 року, зі сплатою 22 % річних. За умовами договору ВАТ «Кредитпромбанк» надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним Кредитним договором, 16.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №13/30/08-І, згідно якого поручитель зобов`язалась солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №13/30/08-І від 16.04.2008 року укладеним між банком та позичальником. 
У порушення умов кредитного договору, позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим перед банком утворилася прострочена заборгованість. 
02.12.2010 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення по справі №2-6417/10, яким позов Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заборгованість за кредитним договором №13/30/08-1 від 16 квітня 2008 року у розмірі 75366,24 грн. 
20.05.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог, за зобов`язанням яке виникло на підставі кредитного договору укладеного з ОСОБА_1 , у зв`язку з чим змінено кредитора у зобов`язанні. 
15.11.2019 року між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги №2083/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за реєстровим №2019.
За цим Договором в порядку та на умовах, визначених ним, АТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Укрдебт Плюс» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. 
Згідно вказаного договору, ТОВ «Укрдебт Плюс»набуло право вимоги, в тому числі за Кредитним договором №13/30/08-І від 16.04.2008 року та за договорами забезпечення до нього. 
Таким чином, кредитора за Кредитним договором №13/30/08-І від 16.04.2008 року було змінено з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Укрдебт Плюс».
Посилаючись на те, що заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 02.12.2010 у справі № 2-6417/10 відповідачами до цього часу не виконано, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2026 року справу за вказаним позовом розподілено судді Гниличенко М.В.
Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження у порядку загального або спрощеного провадження.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.03.2026 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.128, 131 ЦПК України.
Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» - Земляков О.А.в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся шляхом направлення повістки, позову з додатками та ухвали про відкриття провадження по справі рекомендованим поштовим повідомленням за зареєстрованим місцем проживання –  АДРЕСА_1 . 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась шляхом направлення повістки, позову з додатками та ухвали про відкриття провадження по справі рекомендованим поштовим повідомленням за зареєстрованим місцем проживання:  АДРЕСА_2 . Проте, поштове повідомлення повернуто з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним сповіщенням в розумінні п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України.
Правом на подання відзиву відповідачі не скористались, будь-яких письмових пояснень або доказів суду не надано, доводи позову не спростовано належними доказами.
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 були присутні у судовому засіданні 15.04.2026 року, та просили відкласти розгляд справи для мирового врегулювання, судом було надано можливість для врегулювання спору та відкладено судове засідання, однак станом на 13.07.2026 року, від сторони відповідача жодних заяв з процесуальних питань не надходило. 
Відповідно до ст.223 ЦПК України – неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті, крім того відповідач ОСОБА_2 обізнана про розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи в електронному вигляді, заслухавши представника позивача, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 
Судом встановлено, що 16.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 як позичальником було укладено кредитний договір №13/30/08-І, відповідно до умов якого останньому був виданий кредит у сумі 63774,70 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 14.04.2023 року, зі сплатою 22 % річних. За умовами договору ВАТ «Кредитпромбанк» надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним Кредитним договором, 16.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №13/30/08-І, згідно якого Поручитель зобов`язалася солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №13/30/08-І від 16.04.2008 року укладеним між Банком та позичальником. 
У порушення умов кредитного договору, позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього перед банком утворилася прострочена заборгованість. 
02.12.2010 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення по справі №2-6417, яким позов Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено в повному обсязі шляхом стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №13/30/08-1 від 16 квітня 2008 року у розмірі 75 366,24 грн. 
20.05.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог, за зобов`язанням яке виникло на підставі кредитного договору укладеного з ОСОБА_1 , у зв`язку з чим змінено кредитора у зобов`язанні. 
15.11.2019 року між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги №2083/К, посвідчений Шевченко І.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №2019.
За цим Договором в порядку та на умовах, визначених ним, АТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило ТОВ «Укрдебт Плюс» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. 
Згідно вказаного договору, ТОВ «Укрдебт Плюс» набуло право вимоги, в тому числі за Кредитним договором №13/30/08-І від 16.04.2008 року та за договорами забезпечення до нього. 
Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.442 ЦК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.
Стаття 514 Цивільного кодексу України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Представник позивача у судовому засіданні зазначає, що заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 02.12.2010 року у справі №2-6417/10 набрало законної сили, однак, станом на сьогоднішній день боржниками не виконано, тому посилаючись на положення ст.ст.526,530,610,611 ЦК України щодо належного виконання зобов`язання відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, просить застосувати до відповідачів норму ст.625 ЦК України щодо правових наслідків порушення грошового зобов`язання.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У позові зазначено, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Також, представник позивача у позові посилається на правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Зокрема про те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
При цьому в позові зазначено, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває по сьогоднішній день, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Суми, передбачені статтею 625 ЦК України нараховано позивачем за період з 01 вересня 2017 року по 23 лютого 2022 року в межах строків позовної давності на заборгованість 75366,24 грн. Детальний розрахунок заборгованості стороною позивача викладено в позові.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проаналізувавши обставини справи, предмет позову та докази, які наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що в позовній заяві відсутні будь-які посилання щодо звернення первісного кредитодавця ПАТ «Кредитпромбанк» або інших юридичних осіб, які внаслідок оформлення договору купівлі-продажу прав вимоги, до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення Київського районного суду м.Одеси від 02.12.2010 року про стягнення кредитної заборгованості з відповідачів.
Тобто, в матеріалах справи відсутня інформація про отримання виконавчих листів первісним стягувачем, про звернення до виконавчої служби, про наявність виконавчого провадження або його завершення, та з яких підстав.
Також, матеріали справи не містять даних про звернення правонаступників первісного стягувача з заявами про заміну стягувача, про видачу дублікату виконавчого листа та про поновлення строку на пред`явлення такого до виконання, тобто жодна інформація з приводу виконавчого провадження в матеріалах справи відсутня.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. 
Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно з яким натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року.
Відповідно до ч.1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
У Законі України «Про виконавче провадження», поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (ст.1).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Однак, право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку, у тому числі після поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим.
Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Вказане означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року по справі № 754/511/23.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не може бути задоволена, оскільки такі нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні, так як вимога при стягнення основної суми боргу не заявлялася, а строк пред`явлення рішення суду про стягнення основної суми боргу до виконання, передбачений Законом України «Про виконавче провадження» сплив і не поновлювався, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи позивача про те, що в нього виникло право на застосування наслідків порушення невиконаного відповідачем грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити.
Згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 514, 523-526, 530, 554, 598, 599, 610, 612, 625, 1048, 1049, 1054ЦК України, ст.ст.10-13, 137, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в загальному розмірі 42427,70 грн.– відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено та підписано 13.07.2026 року.

Суддя            М. В. Гниличенко