Справа № 369/13410/23
Провадження № 2/369/848/26
РІШЕННЯ
Іменем України

09.07.2026 рокуКиєво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С., 
секретаря Худинець Д.С.
за участі
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу з позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Іліос Груп», треті особи публічне акціонерне товариство «Банк «Національні Інвестиції», ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Груп Фактор» про витребування майна, 
в с т а н о в и в :
У серпні 2023 року позивач звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2008 року вона є власником домоволодіння та земельної ділянки площею 0,161га по АДРЕСА_1 . Але у січні 2019 року їй стало відомо що право власності на її майно зареєстровано за ТОВ «Іліос Груп» на підставі договору іпотеки від 18 червня 2008 року. Але договір іпотеки з даним товариством нею ніколи не укладався. Натомість договір іпотеки вона уклала з ПАТ «Банк «Національні Інвестиції» у якості забезпечення виконання за договором кредиту №373-08 від 18 червня 2008 року, укладеного між АБ «Національні Інвестиції» та ОСОБА_4 .
У подальшому було укладено низку договорів про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорам. Але за інформацією - договір про відступлення прав вимоги від 04 вересня 2015 року між АТ «Банк «Національні Інвестиції» та ТОВ «Фактор-Комфорт» (перший перехід прав) по кредитному та іпотечному договору є нікчемним. Нікчемний правочин не створює жодних наслідків. У подальшому право вимоги Фонд гарантування вкладів виставив його на продаж та право вимогу відступлено ТОВ «ФК Груп Фактор».
А тому ТОВ «Іліос Груп» не набуло жодних прав вимог ні по кредитному договору з ОСОБА_4 та іпотечним договором з нею та не мали право на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» проводити реєстрацію права власності на іпотечне майно. 
Просила суд:
Витребувати від ТОВ «Іліос Груп» у власність ОСОБА_3 домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 360,8 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку (реєстраційний номер 108161632224) площею 0,161га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Кииєво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 29 серпня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2023 року вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості (реєстраційний номер 108253132224) загальною площею 360,8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку (реєстраційний номер 108161632224) площею 0,161 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
08 вересня 2023 року на виконання ухвали подана заява про усунення недоліків.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 11 вересня 2023 року відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання

28 вересня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову представник ТОВ «Іліос Груп» вказав, що товариством правомірно, у встановленому законом порядку набуто право вимоги за договором кредиту №373-08 від 18 червня 2008 року, укладеного між АБ «Національні Інвестиції» та ОСОБА_4 та договором іпотеки від 18 червня 2008 року, укладеного між АБ «Банк «Національні Інвестиції» та ОСОБА_3 . Так, дійсно листом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк «Національні Інвестиції» повідомлено про нікчемність договору про відступлення прав вимоги (перший договір). Але даний лист не створює жодних наслідків та обов`язків для третіх осіб, в тому числі контрагентів банку. Крім того, між ОСОБА_3 та товариством тривали судові спори щодо правомірності набуття права вимоги та по справі 369/5592/19 судом касаційної інстанції відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування реєстрації права власності. Просив відмовити у задоволенні позову.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. №803 від 17 липня 2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/13410/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 17.07.2024 року у зв`язку з мобілізацією головуючого судді Дубас Т.В. вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 22 липня 2024 року суддя Пінкевич Н.С. прийняла до розгляду цивільну справу в порядку загального позовного провадження та призначила підготовче засідання у даній справі. 
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити.
У судовому засідання представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову.
У судове засідання представники третіх осіб ПАТ «Банк «Національні Інвестиції», ОСОБА_4 , ТОВ «Фінансова компанія «Груп Фактор» не з`явились. Причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 18 червня 2008 року між іпотекодавцем ОСОБА_3 та іпотекодержателем АБ «Національні інвестиції», на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 373-08 від 18.06.2008 року, укладеним між кредитором АБ «Національні інвестиції» та позичальником ОСОБА_4 , укладено договір іпотеки.
Предметом іпотеки є: домоволодіння загальною площею 360,8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,161 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Домоволодіння належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого Біккінеєвою І.А., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу у Державному реєстрі правочинів 18.06.2008 року. Земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Біккінеєвою І.А., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу 18.06.2008 року, за реєстровим номером 2098 та зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 18.06.2008 року.
Доказів належного виконання умов кредитного договору ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

20 березня 2018 року ТОВ «Іліос Груп» направило ОСОБА_3 на адресу: АДРЕСА_1 , вимогу-повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором від 20 березня 2018 року № 373-08/05, в якій зазначено, що станом на дату відступлення права вимоги - 19 січня 2018 року сума зобов`язання перед ТОВ «Іліос Груп» складає: основна сума заборгованості - 167 666,09 доларів США; проценти за користування кредитом - 48 480,00 доларів США. У зв`язку з наведеним, ТОВ «Іліос Груп» вимагало протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги виконати порушені зобов`язання, забезпечені іпотекою, шляхом погашення заборгованості за кредитним договором. У випадку невиконання у встановлений строк цієї вимоги ТОВ «Іліос Груп» розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки.
Вимогу-повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором від 20 березня 2018 року № 373-08/05, адресовану ОСОБА_3 (іпотекодавець), отримано 27 березня 2018 року ОСОБА_4 (позичальником), що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.
08 травня 2018 року державним реєстратором Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко А. В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис, згідно з яким за ТОВ «Іліос Груп» зареєстровано право власності на домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості (реєстраційний номер 108253132224), загальною площею 360,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 
08 травня 2018 року державним реєстратором Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко А. В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис, згідно з яким за ТОВ «Іліос Груп» зареєстровано право власності на земельну ділянку (реєстраційний номер 108161632224) площею 0,161 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Підставою виникнення у ТОВ «Іліос Груп» права власності на вказане нерухоме є договір іпотеки від 18 червня 2008 року, що підтверджується інформаційною довідкою від 08 травня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Правомірність реєстрації права власності на іпотечне майно за ТОВ «Іліос Груп» підтверджено постановою Верховного Суду від 19 липня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІЛІОС ГРУП», Державного реєстратора Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко Ангеліни Вікторівни, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Національні Інвестиції», ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Груп Фактор» про скасування реєстрації права власності (справа 369/5592/19).

Щодо переходу прав вимоги.
Судом встановлено, що 04 вересня 2015 року між ПАТ «Банк «Національні інвестиції» та ТОВ «Фактор-Комфорт» укладено Договір № 373-08 відступлення прав вимоги.
15 вересня 2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бікінеєвою І.А. посвідчено Договір про відступлення прав між ПАТ «Банк «Національні інвестиції» та ТОВ «Фактор-Комфорт», за Договором іпотеки, посвідченим 18.06.2008 року.

19 квітня 2016 року між ТОВ «Фактор-Комфорт» та ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР-СЕРВІС» укладено Договір № 373-08-1 відступлення прав вимоги 
19 квітня 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бікінеєвою І.А. посвідчено Договір про відступлення прав між ТОВ «Фактор-Комфорт» та ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР-СЕРВІС», за Договором іпотеки, посвідченим 18.06.2008 року.

19 січня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР-СЕРВІС» та ТОВ «ІЛІОС ГРУП» укладено Договір № 1-11171 відступлення прав вимоги.
19 січня 2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бікінеєвою І.А. посвідчено Договір про відступлення прав між ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР-СЕРВІС» та ТОВ «ІЛІОС ГРУП», за Договором іпотеки, посвідченим 18.06.2008 року.

17 вересня 2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову №613 "Про віднесення АТ "Банк "Національні інвестиції" до категорії неплатоспроможних".
На виконання постанови, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015 №172 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Національні інвестиції" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", на підставі якого з 18.09.2015 розпочато процедуру виведення АТ "Банк "Національні інвестиції" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 18.09.2015 по 17.12.2015 включно.
25.09.2015 Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Національні інвестиції" Волощуком І.Г. прийнято наказ "Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів)" №38, підпунктом 1.1 пункту 1 якого визнано нікчемними правочини (договори) відступлення прав вимог за кредитними договорами та договорами забезпечення, укладені між АТ "Банк "Національні інвестиції" та ТОВ "Фактор - Комфорт", згідно переліку: № № 82-09, 225-11, 348-13, 101-14, 432-11, 347-13, 433-11, 379-13, 303-10, 233-09, 84-14, 177-14, 33-13, 271-13, 293-14, 235-14, 394-11, 520-05, 398-11, 14-12, 396-11, 800-07, 799-07, 73-13, 399-12, 400-12, 284-05, 144-14, 196-14, 449-12, 31-15, 10-15, 97-04, 153-15, 154-15, 136-15, 90-14, 275-13, 227-12, 46-11, 381-12, 109-15, 30-13/817, 19-15, 109-11, 715-04, 373-08, 582-07, 219-08, 172-08, 126-14, 137-13, 335-10, 222-12, 29-12, 173-14, 153-07, 76-04, 403-13, 16-13, 241-12, 431-11, 169-12, 499-07 (підпункт 1.1 пункту 1 оскаржуваного рішення правління банку).
Пунктом 2 вирішено здійснити дії щодо: направлення повідомлень про нікчемність правочинів згідно зі статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та витребування оригіналів кредитного договору, Іпотечного договору, інших матеріалів кредитної справи; направлення приватному нотаріусу, який посвідчував правочини, повідомлення про нікчемність посвідчених ним правочинів, згідно зі статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; розпочати претензійно-позовну роботу щодо застосування наслідків нікчемності правочинів (договорів); розпочати претензійно-позовну роботу щодо стягнення заборгованості за вищезазначеними договорами.
Постановою Правління Національного банку України від 01.12.2015 №853 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.12.2015 №214 "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Національні інвестиції" та делегування повноважень ліквідатора банку". Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні Інвестиції".

Відповідно до листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк «Національні Інвестиції» №3814/03 від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_4 повідомлено про нікчемність правочину. 
А саме договору №373-08 відступлення прав вимоги, укладеного 04 вересня 2015 року між ПАТ «Банк «Національні інвестиції» та ТОВ «Фактор-Комфорт», та посвідченого 15 вересня 2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бікінеєвою І.А. посвідчено Договору про відступлення прав між ПАТ «Банк «Національні інвестиції» та ТОВ «Фактор-Комфорт», за Договором іпотеки, посвідченим 18.06.2008 року.
Також повідомлено про необхідність здійснення погашення заборгованості саме на рахунок банку, а третіх осіб.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказувала, що оскільки перший правочин є нікчемним, не створює жодних наслідків, тому і відповідач не набув право вимоги ні за кредитним договором, ні за забезпечувальним правочином та не мав жодної підстави реєструвати за собою право власності на іпотечне майно на підставі Закону України «Про іпотеку» та наявності іпотечного застереження. З такими доводами суд не погоджується з огляду на наступне.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17).
Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Преюдиційність відрізняється від обов`язковості правових висновків (позицій) Верховного Суду, які мають прецедентних характер та стосуються тлумачення законодавства, що здійснює Суд під час касаційного перегляду справи (відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права).
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц.
Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.
У пунктах 60,63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95,п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.
Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17.
Так, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фактор-Комфорт" про визнання недійсними рішень (справа 910/4548/18).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19 березня 2019 року та постановою Верховного Суду від 20 серпня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову.
Так, при розгляді даної справи судами встановлено, що у період з 27.08.2015 по 17.09.2015 між ТОВ "Фактор - Комфорт" та АТ "Банк "Національні інвестиції" укладені договори відступлення права вимоги №№ 82-09, 225-11, 348-13, 11-14, 432-11, 347-13, 433-11, 379-13, 303-10, 233-09, 84-14, 177-14, 33-13, 271-13, 293-14, 235-14, 394-11, 520-05, 398-11, 14-12, 396-11, 800-07, 799-07, 73-13, 399-12, 400-12, 284-05, 144-14, 196-14, 31-15, 10-15, 97-04, 153-15, 154-15, 136-15, 90-14, 275-13, 227-12, 46- 11, 381-12, 109-15, 30-13/817, 19-15, 109-11, 715-04, 373-08, 582-07, 219-08, 172-08, 126-14, 137-13, 335-10, 222-12, 29-12, 173-14, 153-07, 76-04, 403-13, 16-13, 241-12, 431-11, 169-12, 499-07, 139-15/ф, 295-14-1, відповідно до яких ТОВ "Фактор - Комфорт" набуло права вимоги за кредитними договорами, укладеними між відповідачем та позичальниками. Також ТОВ "Фактор - Комфорт" набуло права іпотекодержателя за іпотечними договорами та права заставодержателя за договорами застави, які були укладені в забезпечення виконання зобов`язань позичальників.
Укладення договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами здійснено на підставі рішення правління АТ "Банк "Національні інвестиції", оформленого протоколом засідання правління АТ "Банк "Національні інвестиції" від 04.09.2015 №17 та рішення спостережної ради АТ "Банк "Національні інвестиції", оформленого протоколом засідання спостережної ради АТ "Банк "Національні інвестиції" від 04.09.2015 №14.
Тобто правомірність укладеного договору 04 вересня 2015 року між ПАТ «Банк «Національні інвестиції» та ТОВ «Фактор-Комфорт» № 373-08 відступлення прав вимоги та посвідчено 15 вересня 2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бікінеєвою І.А. договір про відступлення прав між ПАТ «Банк «Національні інвестиції» та ТОВ «Фактор-Комфорт», за Договором іпотеки – встановлена судом та по суті не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).
Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.
У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.
Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15травня 2018 року у справі №923/630/17, від 29 січня 2019 року у справі №911/3312/17, від 02 квітня 2019 року у справі №911/737/18, від 19 червня 2019 року у справі №914/1671/17, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц.
Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі №703/5364/15- ц вказав, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Аналіз ст.387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.
Таким чином, звертаючись з даним позовом, ОСОБА_3 малп надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.
У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №910/13536/19 зазначено, що для застосування передбаченого ст.387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Заявляючи вимоги про витребування з чужого незаконного володіння майна ОСОБА_3 вказувала на порушення його права власності, незаконність вибуття майна з власності.
У постанові від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.
Відповідно до статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. що має лише родові ознаки, є замінною.
Тобто індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду. Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.
Частиною 2 статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини 3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду.
Тобто позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та підтвердити своє право власності на спірне майно.
За змістом частини 4 статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
За змістом статті 387 ЦК та частини 3 ст.12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
Таким чином, звертаючись з даним позовом, ОСОБА_3 зобовязана надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача ТОВ «Іліос Груп», а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.
Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинна підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.
Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.
З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач набув право вимоги на підставі правочинів, які не визнані недійсними, не встановлена їх нікчемність в силу закону, а на противагу судом перевірялось правомірність укладених договорів про відступлення прав вимоги, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог щодо вибуття майна з її володіння поза її волею та відчужено особою, яка не мала на це права.
У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, 

в и р і ш и в :
У задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Іліос Груп», треті особи публічне акціонерне товариство «Банк «Національні Інвестиції», ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Груп Фактор» про витребування майна - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 09 липня 2026 року.

Суддя         Наталія ПІНКЕВИЧ