ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/1097/25 Головуючий суддя І інстанції Тімонова В. М.
Провадження № 22-ц/818/827/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 28 серпня 2025 року у справі №610/1097/25 за позовом Комунального підприємства «Балаклійські теплові мережі» Балаклійської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, -
В С Т А Н О В И В :

У квітні 2025 року Комунальне підприємство «Балаклійські теплові мережі» Балаклійської міської ради Харківської області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 42687,28 грн.
Позовна заява мотивована тим, що з 01.11.2020 до 28.02.2025 між сторонами встановилися фактичні договірні відносини щодо надання послуг з постачання теплової енергії, а з 14.09.2023 на підставі ч.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII набрав чинності індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії для мешканців багатоквартирних будинків, який є публічним договором приєднання та опублікований на офіційному сайті Ізюмської районної ради Харківської області в мережі Інтернет. За умовами вказаного договору виконавець послуг зобов`язався надавати вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення, а споживач – своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строк і на умовах, передбачених договором. Договір було укладено на 1 рік і він набув чинності з дня його укладення, при цьому вважався щороку подовженим, якщо за місяць до закінчення строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність його перегляду.
Як зазначено у позові, відповідач протягом часу з 01.11.2020 по 28.02.2025 користувався послугами КП «Балаклійські теплові мережі» БМР ХО з постачання централізованого опалення, однак оплату за послуги вносив несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 01.03.2025 виникла заборгованість у сумі 42687,28 грн, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 28 серпня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Балаклійські теплові мережі» БМР ХО заборгованість за оплату послуг з постачання теплової енергії у сумі 42687,28 грн, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 28.08.2025 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що він не є власником спірної квартири, яка перебуває у державному (комунальному) житловому фонді та не приватизована, а право власності на неї за ним не зареєстровано. Посилається на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (витяг від 15.09.2025), відповідно до яких за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано жодного об`єкта права власності.
Вказує, що він не є стороною договору про надання послуг з КП «Балаклійські теплові мережі», особовий рахунок на його ім`я не відкривався, а договір про надання послуг не укладався, у зв`язку з чим між ним та позивачем не виникло зобов`язальних правовідносин.
Також зазначає, що сам по собі факт його реєстрації у квартирі не створює обов`язку оплачувати житлово-комунальні послуги за відсутності права власності чи договірних відносин. На його думку, суд першої інстанції не врахував положення ст.64 Житлового кодексу України, відповідно до яких обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг покладається на наймача або власника житла, а не на особу, яка лише зареєстрована у ньому.
Крім того, вважає, що покладення на нього обов`язку зі сплати заборгованості за відсутності права власності, договірних відносин та можливості відмовитися від отримання послуг суперечить принципам верховенства права та справедливості, закріпленим у ст.3 Конституції України.
З апеляційної скарги та додатків до неї також вбачається, що судові витрати апелянта складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2906,88 грн.

Крім того, до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий представником КП «Балаклійські теплові мережі» БМР ХО Росляковим М.Ф., у якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зазначає, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 25.07.2005, що підтверджується листом Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громадян виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області від 09.04.2025 №636.
Вказує, що відповідно до ст.1, ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.19 Закону України «Про теплопостачання», ст.68 Житлового кодексу України, п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також п.18, пп.1 п.30 Правил надання послуг з централізованого опалення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005, споживач зобов`язаний оплачувати фактично отримані житлово-комунальні послуги у встановлені законом або договором строки.
Посилається на те, що з 14.09.2023 набрав чинності індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання та оприлюднений на офіційному сайті Ізюмської районної ради Харківської області, а до цього між сторонами існували фактичні договірні відносини щодо постачання теплової енергії.
Зазначає, що відсутність письмового договору не звільняє споживача від обов`язку оплатити фактично спожиті житлово-комунальні послуги, посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.03.2019 у справі №910/12510/17, Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15, Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, а також Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №750/12850/16-ц та від 06.11.2019 у справі №642/2858/16.
Також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо застосування ст.64 Житлового кодексу України, оскільки відповідач є зареєстрованим та проживає у спірному житлі, а відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання є житлом, у якому особа проживає. На думку позивача, проживання відповідача у квартирі об`єктивно пов`язане зі споживанням послуг з постачання теплової енергії, а тому він зобов`язаний оплачувати їх вартість.

Разом з цим 22 жовтня 2025 року від відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких він зазначає, що фактично за адресою: АДРЕСА_1 , він не проживає з 2008 року.
Пояснює, що за вказаною адресою має лише реєстрацію місця проживання (прописку), але власником житла не є, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав.
Наголошує, що договорів із КП «Балаклійські теплові мережі» не укладав, послугами не користувався.
Просить врахувати, що з 2022 року він офіційно проживає за кордоном, що може підтвердити документами про реєстрацію. Отримати довідки або свідчення від сусідів наразі неможливо, оскільки місце проживання знаходиться у зоні бойових дій, а він перебуває за межами України.
Просить врахувати зазначені обставини під час розгляду апеляційної скарги та підтвердити відсутність його зобов`язань перед КП «Балаклійські теплові мережі».

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, відповідно до ст.367 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між КП «Балаклійські теплові мережі» БМР ХО та відповідачем виникли правовідносини щодо надання послуг з постачання теплової енергії, які після набрання 14.09.2023 чинності індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії регулювалися умовами такого публічного договору приєднання.
Суд зазначив, що зазначеним договором визначено предмет, порядок надання послуг, порядок їх оплати, а також інші істотні умови, а фактичне користування відповідачем послугами з постачання теплової енергії свідчить про його приєднання до умов договору.
Крім того, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт надання відповідачу послуг з постачання теплової енергії, виникнення між сторонами договірних правовідносин та наявність у відповідача невиконаного грошового зобов`язання з оплати отриманих послуг.
Оскільки відповідач належних та допустимих доказів сплати вартості спожитих послуг або відсутності обов`язку щодо їх оплати не надав, суд дійшов висновку про наявність заборгованості у розмірі 42687,28 грн та, відповідно, про обґрунтованість заявлених позовних вимог і необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Висновки суду є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Судом встановлено, щона підставі Індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, між сторонами встановилися договірні відносини щодо надання послуг з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
На ім`я відповідача ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою надання послуг з постачання теплової енергії: АДРЕСА_1 .
Отже, відповідач є споживачем послуг з теплопостачання, які надавав позивач, зокрема у період з 01.11.2020 до 28.02.2025.
Згідно з п.1 Індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії (далі – Договір), цей Договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей Договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України.
Відповідно до п.4 Договору, фактом приєднання споживача до умов Договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти Договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надану послугу, факт отримання послуги.
Пунктом 5 Договору визначено, що виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим Договором.
Споживач здійснює оплату за цим Договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за споживчу послугу (п.34 Договору).
Відповідно до відомості про нарахування та сплату за послугу з постачання теплової енергії за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 , з 01.11.2020 здійснювалися нарахування за споживання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
Зі вказаної відомості вбачається, що за період з 01.11.2020 по 28.02.2025 відповідач не здійснював оплату послуг з постачання теплової енергії, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 42687,28 грн.
Станом на час розгляду справи відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про погашення зазначеної заборгованості або підтверджували поважність причин її несвоєчасного погашення у добровільному порядку.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м.Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 319 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
До спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII (далі – Закон №2189-VIII) у редакціях, чинних протягом періоду виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону №2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга – послуга з управління багатоквартирним будинком; 2) комунальні послуги – послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Положеннями частини першої статті 9 Закону №2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону №2189-VIII передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону №2189-VIII, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім наведених положень законодавства, був також передбачений статтею 162 ЖК України, яка була чинною у спірний період.
Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання», у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, а також у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Комунальним підприємством «Балаклійські теплові мережі» Балаклійської міської ради Харківської області з 01.11.2020 до 28.02.2025 ОСОБА_1 надавалися послуги з постачання теплової енергії, які він повинен оплатити.
Відповідно до відомості про нарахування та сплату за послугу з постачання теплової енергії за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я ОСОБА_1 , з 01.11.2020 здійснювалися нарахування за споживання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).
Зі вказаної відомості вбачається, що за період з 01.11.2020 по 28.02.2025 відповідач не здійснював оплату послуг з постачання теплової енергії, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 42687,28 грн.
Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять.
Таким чином, у суду були підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги за період з 01.11.2020 по 28.02.2025 у розмірі 42687,28 грн.
Всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України відповідач не надав суду першої та апеляційної інстанцій доказів на спростування існування зазначеної заборгованості. Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що відповідач проживав за адресою:  АДРЕСА_1 , за якою позивачем надавалися послуги з постачання теплової енергії, у період, за який здійснено нарахування заборгованості (а.с.20). Зазначені обставини відповідачем не спростовані, доказів на підтвердження ненадання або неналежного надання послуг, а також власного контррозрахунку заборгованості ним не надано. Доказів існування підстав для його звільнення від оплати наданих послуг матеріали справи не містять.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов згідно зі статтею 525 ЦК України не допускається. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Отже, будучи мешканцем квартири та споживачем послуг позивача, відповідач відповідно до статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язаний здійснити оплату наданих послуг, у тому числі погасити заборгованість, заявлену до стягнення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, належним чином визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягали застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України. Підстави для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують. Тому відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 28 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 13 липня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 
О.В. Маміна

Ю.М. Мальований.