ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 р. | Справа № 520/7934/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2026 (головуючий суддя І інстанції: Пасечнік О.В.) у справі №520/7934/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Херсонської обласної прокуратури   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд:
визнати протиправними дії Держави України в особі державного органу Херсонської обласної прокуратури щодо не здійснення належного матеріального забезпечення прокурора відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_1 за виконану роботу протягом з 01 вересня 2020 по 10 вересня 2020, а також розрахунків при звільненні згідно приписів ст.81 Закону України “Про прокуратуру”, на підставі абзацу 3 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України Другого Сенату від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023, чим грубо порушено гарантоване право ОСОБА_1 на належне матеріальне забезпечення прокурора у вигляді отримання належної заробітної плати, а також всіх розрахунків при звільненні розмір, яких визначаються згідно приписів ст.81 Закону України “Про прокуратуру”, що завдано значної матеріальної шкоди у сумі 460 907,72 грн.;
стягнути з Держави України в особі державного органу Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у сумі 460 907,72 грн., яка завдана абзацом 3 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України Другого Сенату від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2026 позовну заяву залишено без руху.
Надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням обґрунтованих та поважних причин його пропуску.
На виконання вимог суду, позивач подав заяву про поновлення процесуального строку.
В обґрунтування вимог заяви послався, зокрема на висновки Верховного Суду у справах №160/6949/20, №757/25182/23-ц, №420/17886/21, Рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 року № 8-р(ІІ)/2023 та рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №620/5803/20, яким задоволено його вимоги щодо стягнення з роботодавця його користь заробітної плати (вихідної допомоги), а також середнього заробітку.
Крім того, зазначив, що Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, де мешкає позивач.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2026 визнано неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду. Позовну заяву повернуто позивачу. 
ОСОБА_1 , не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати останню, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. 
В обґрунтування вимог скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що позивач звернувся до суду в порядку ст.152 Конституції України щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої неконституційними положеннями абз.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України Другого Сенату від 13.09.2023 №8-р(ІІ)/2023.
Також зазначає, що судом не взято до уваги заяву про зміну предмету позову. 
Крім того, вказує, що судом першої інстанції не враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 24.02.2026 у справі №160/6949/20.
Також посилається на те, що предметом спірних правовідносин є, зокрема, відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 01.09.2020 до 10.09.2020, а тому на момент нарахування позивачу заробітної плати за спірний період ч.2 ст.233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. 
Зазначив про Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025, згідно з яким визнано неконституційною ч.1 ст.233 КЗпП України.
Наголосив, що КЗпП не обмежує будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів останньої, а оскаржувану ухвалу суду такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, просив скаргу залишити без задоволення, а вказану ухвалу без змін.
Позивач подав відповідь на відзив, вважаючи, що останній підлягає поверненню відповідачу, у зв`язку з тим, що він підписано особою, яка не підтвердила свої повноваження на його підписання та подання згідно п.2 ч.4 ст.169 КАС України.
Відповідач подав письмові пояснення на заперечення позивача, вважаючи, що особа, яка підписала відзив на апеляційну скаргу уповноважена представляти Херсонську обласну прокуратуру, як відповідача у даній справі, а тому відсутні підстави для повернення такого відзиву. 
Щодо відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно ч.1 ст.55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Згідно з ч.1 ст.57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи (п.1 ч.1 ст.59 КАС України).
Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (ч.3 ст.59 КАС України).
Відповідно до ч.8 ст.59 КАС України у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.
Відзив на апеляційну скаргу від імені відповідача підписано Наумовою Т.О., яка на підтвердження повноважень надала: довіреність від 10.08.2026; службове посвідчення; положення про управління представництва інтересів держави в суді Херсонської області; наказ Херсонської обласної прокуратури від 11.09.2020 №550к.
Згідно довіреності від 10.08.2026, яка підписана керівником Херсонської обласної прокуратури, прокурор відділу представництва інтересів держави у бюджетній сфері, з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави Херсонської обласної прокуратури Наумова Т.О. уповноважена представляти в суді Херсонську обласну прокуратуру у справі №520/7934/26, з наданням прав, передбачених ст.ст. 44, 47, 55, 60 КАС України. 
Отже, надані представником відповідача документи підтверджують наявність у Наумової Т.О. повноважень діяти від імені Херсонської обласної прокуратури, у тому числі на підписання та подання відзиву на апеляційну скаргу, а тому вимоги позивача щодо повернення останнього, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, відповіді на відзив, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Повертаючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку, а тому відсутні підстави поновлення такого строку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За приписами ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно ч.1 ст.118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
В силу приписів ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.ч.1,2 ст.122 КАС України). 
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.ч.3,5 ст.122 КАС України). 
Положеннями ч.ч.1,2 ст.123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Отже, суд зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює їх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011).
Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Наведене вище також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.08.2021 у справі №500/955/19, від 25.05.2023 у справі № 640/16276/21.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
До того ж, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, викладених в рішеннях від 28.05.1985 у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13.02.2001 у справі "Кромбах проти Франції", в яких ЄСПЛ наголосив, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.
У рішеннях від 20.05.2010 по справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.
При цьому поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19).
Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого строку звернення до суду від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. Водночас триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Судом встановлено, що вимоги позивача стосуються, зокрема, стягнення з Держави України в особі державного органу Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 460 907,72 грн., завданої абз.3 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19.09.2019 року №113-ІХ, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України Другого Сенату від 13.09.2023 року №8-р(ІІ)/2023.
Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, посиланням на Рішення Конституційного Суду України Другого Сенату від 13.09.2023 року №8-р(ІІ)/2023, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19.09.2019 року №113-IX.
Підставою, що спонукала позивача звернутися до суду з позовом, було отримання ним заробітної плати в обмеженому (меншому) розмірі, що, на його переконання, є порушенням права власності (отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи в органах прокуратури).
Позивач визначив належним способом захисту своїх порушених прав - застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.152 Конституції України як норми прямої дії та стягнення з Держави Україна в особі державного органу Херсонської обласної прокуратури на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати.
Отже, предметом спору, який визначив позивач, є стягнення матеріальної шкоди з Держави Україна в особі відповідного органу прокуратури у вигляді недоотриманої заробітної плати.
Згідно з ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Частинами 1-2 ст.152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічні за змістом положення містяться в ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII (далі по тексту - Закон №2136-VIII).
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 року № 8-р(II)/2023 друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19.09.2019 року №113-IX, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 13.09.2023. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в постанові від 24.02.2026 у справі №160/6949/20 вказав на те, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.
Шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
Подібна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові від 20.12.2023 у справі №420/17886/21.
Зважаючи на наведене, Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду Верховного Суду вказала, що визнання зазначеного положення Бюджетного кодексу України таким, що не відповідає Конституції України, засвідчило його невідповідність конституційним гарантіям належного матеріального забезпечення прокурорів як складової їх незалежності та зумовило виникнення у осіб, до яких воно застосовувалося, права на оцінку наслідків такого регулювання з точки зору наявності шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, та на її відшкодування (за умови встановлення факту її завдання внаслідок дії неконституційного акта) і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Матеріальна шкода у правовідносинах, що є предметом цього спору, може полягати, зокрема, у виплаті прокурору заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантований законом, тобто у різниці між фактично нарахованою та виплаченою заробітною платою і тією сумою, яка підлягала нарахуванню та виплаті відповідно до вимог ст.81 Закону №1697-VII.
Колегія суддів зауважує, що закріплений у ч.2 ст.9 КАС України принцип диспозитивності передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу.
У заяві про поновлення процесуального строку від 01.07.2026 позивач фактично не виклав жодних обставин, які об`єктивно перешкоджали йому звернутися до суду раніше, зокрема з моменту прийняття Конституційним Судом України Рішення від 13.09.2023 року №8-р(II)/2023.
Заява містить лише посилання на висновки Верховного Суду в інших справах, які не впливають на вирішення даної справи, а також на те, що Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309.
Інших обставин позивачем не наведено.
Відтак, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку.
Крім того, колегія суддів зазначає, що в таких спорах підлягає захисту новонабуте право (право на відшкодування заподіяної шкоди) зі способом його захисту за «компенсаційною моделлю відповідальності держави», які, у свою чергу, слід відмежовувати від спорів щодо захисту та відновлення реалізованого права зі способом захисту за «ретроспективно-виконавчою моделлю захисту», що слугує відновленню такого права за минулий період зберігаючи його правову природу (статус), зокрема як право на пенсію, заробітну плату у визначеному законом розмірі, тощо.
Колегія суддів зазначає, що строки, визначені ст.233 КЗпП України стосуються звернення до суду за вирішенням трудових спорів. 
У свою чергу, індивідуальний трудовий спір характеризується вимогами щодо неврегульованих розбіжностей та протиріч між працівником та роботодавцем (органом), які виникли в процесі трудових і пов`язаних з ними правовідносин та/або з питань застосування трудового законодавства (та інших нормативних правових актів).
Натомість, предметом спору у цій справі є відшкодування завданої матеріальної шкоди Державою Україна у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, завданої неконституційним актом за період роботи в органах прокуратури.
Отже, для визначення строку звернення до суду щодо захисту права, передбаченого ч.3 ст.152 Конституції України, за відсутності спеціального закону, що регулює порядок відшкодування такої шкоди, підлягає застосуванню абз.1 ч.2 ст.122 КАС України - шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким днем для здійснення обрахунку шестимісячного строку є дата ухвалення рішення Конституційного Суду України, в якому констатована неконституційність акту (буквальне тлумачення частини третьої статті 152 Конституції України).
Тобто, строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, слід обраховувати з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.
Подібні правові висновки було викладено у постановах Верховного Суду від 18.04.2022 у справі №540/5397/21, від 14.12.2023 у справі №540/5398/21, від 23.12.2024 у справі №120/7981/24, від 24.07.2025 у справі №320/5355/22.
Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 13.09.2023 року №8-р(II)/2023 у позивача виникли підстави для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення шкоди, завданої неконституційним актом, тому саме з цієї дати розпочинає перебіг шестимісячний строк звернення до суду.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №540/5398/21.
Однак, із цим позовом позивач звернувся до суду лише 05.04.2026, відповідно з істотним пропуском строку, передбаченого абз.1 ч.2 ст.122 КАС України.
Доводи позивача про те, що лише 05.04.2026 йому стало достовірно відомо про існування постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 24.02.2026 у справі №160/6949/20, у зв`язку з чим він звернувся за захистом свого порушеного права до суду у даній справі з позовом, колегія суддів вважає необґрунтованими та таким, що не можуть бути об`єктивною підставою для поновлення строку звернення до суду, яка не залежала від волі позивача.
Окрім того посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 19.03.2025 у справі №757/25182/23-ц та від 20.12.2023 у справі №420/17886/21 не спростовують обставин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом.
Поряд із цим, заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду не містить об`єктивних тверджень про обставини непереборного характеру, які унеможливлювали подання позову у визначені законом строки.
Посилання позивача про те, що Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 не впливають на вирішення даної справи, оскільки не містять конкретних обґрунтувань безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між цим фактом та неможливістю своєчасно звернутися з позовом до суду.
Таким чином, враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що позивач у заяві про поновлення процесуального строку, а також в апеляційній скарзі не вказав належних обґрунтувань, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. 
Не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.
Колегія суддів зауважує, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення залежить виключно від нього самого.
Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Наведене вище також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.04.2023 у справі №380/14933/22.
Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення позивача до суду з позовом.
Позивачем таких доказів ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.
При цьому, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, дійшов помилкового висновку про те, що для звернення до суду з позовом, який стосується стягнення шкоди з держави у зв`язку із прийняттям неконституційного акту, пов`язаного з проходженням позивачем публічної служби в органах прокуратури, встановлюється місячний строк, передбачений спеціальною нормою, а саме ч.5 ст.122 КАС України, а не шестимісячний строк, встановлений абз.1 ч.2 ст.122 КАС України, проте зазначені обставини не призвели до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Положеннями ч.2 ст.123 КАС України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав повернення позовної заяви ОСОБА_1 .
В силу положень ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не є порушенням права на доступ до суду в розумінні норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, оскільки не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду у встановленому законом порядку.
Доводи позивача про неврахування судом першої інстанції заяви про зміну предмету позову, є необґрунтованими, оскільки судом залишалася позовна заява без руху і провадження у справі не було відкрито. Вирішення питання щодо прийняття такої заяви можливо лише після відкриття провадження у справі.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 312, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2026 у справі №520/7934/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя | | В.Б. Русанова
Судді | | А.О. Бегунц   Я.В. П`янова