ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 371/70/21
провадження № 61-11093св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Планета-Зем»,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кип`ячка-Агро», ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Планета-Зем» - Швачки Вікторії Юріївни на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Планета-Зем» (далі - ТОВ «Планета-Зем») звернулось до суду з позовом до Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Кип`ячка-Агро» (далі - ТОВ «Кип`ячка-Агро»), ОСОБА_1 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування рішення державного реєстратора.

Позов мотивований тим, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомо, що 17 липня 2018 року між ОСОБА_1 
і ТОВ «Кип`ячка-Агро» укладено договір оренди № 22 земельної ділянки 
з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, площею 3,37 га, строком на сім років - до 31 грудня 2025 року, про що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42284085 від 30 липня 
2018 року, державний реєстратор вніс до Державного реєстру речових прав запис від 23 липня 2018 року № 27249356.

Товариство вказувало, що на момент укладення зазначеного договору, земельна ділянка з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, площею 
3,37 га, була передана в платне довгострокове користування (строком на 
10 років) ТОВ «Планета-Зем» на підставі договору оренди від 29 березня 
2017 року, укладеного з ОСОБА_1 , запис в Державному реєстрі речових прав від 05 квітня 2017 року, індексний номер 34631507.

Договір, укладений між ТОВ «Планета-Зем» і ОСОБА_1 , недійсним не визнавався та у порядку, передбаченому Законом України «Про оренду землі», не припинявся.

ТОВ «Планета-Зем» вважало, що укладення 17 липня 2018 року 
ОСОБА_1 з ТОВ «Кип`ячка-Агро» договору оренди земельної ділянки 
з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069 вчинено з порушенням норм законодавства та порушує право ТОВ «Планета-Зем» як законного орендаря зазначеної земельної ділянки.

ТОВ «Планета-Зем» просило визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 17 липня 2018 року № 22, укладений між ОСОБА_1 
і ТОВ «Кип`ячка-Агро», щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, загальною площею 3,37 га, запис 
у Державному реєстрі речових прав № 27249356 від 23 липня 2018 року; скасувати рішення державного реєстратора КП Миронівської районної ради «Миронівка-реєстр» Степаненко А. В. від 30 липня 2018 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42284085, про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки ТОВ «Кип`ячка-Агро» 
з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, площею 3,37 га.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 
2023 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 17 липня 2018 року 
№ 22, укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Кип`ячка-Агро», щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, площею 3,37 гектар, запис у Державному реєстрі речових прав № 27249356 від 
23 липня 2018 року.

Скасовано рішення державного реєстратора КП Миронівської районної ради «Миронівка-реєстр» Степаненко А. В. від 30 липня 2018 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42284085, про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Кип`ячка-Агро» земельної ділянки 
з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, площею 3,37 га.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 , порушивши свої зобов`язання, передбачені законодавством України та умовами договору оренди, діючи не добросовісно щодо позивача, вчинила дії, які перешкоджають йому користуватися орендованою земельною ділянкою: 
а саме не припинивши дії договору оренди, укладеного з ТОВ «Планета-Зем», уклала договір оренди з ТОВ «Кип`ячка-Агро». При цьому в цей же час фактично діяв договір оренди, укладений із Товариством з обмеженою відповідальністю «Бурти-Перемога» (далі - ТОВ «Бурти-Перемога»), із яким ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_2 , 01 березня 
2017 року підписала додаткову угоду про продовження строку дії оренди за договором від 07 березня 2012 року, укладеним між ОСОБА_2 
і ТОВ «Бурти-Перемога».

Суд вказав, що оренда спірної земельної ділянки за договором, укладеним між ОСОБА_2 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 , і ТОВ «Бурти-Перемога», дією якого відповідачі обґрунтовують свої заперечення проти задоволення позову, припинена 17 липня 2018 року, тоді як договір оренди, укладений з ТОВ «Планета-Зем», діє до 29 березня 2027 року.

Як наслідок, суд дійшов висновку, що договір оренди від 07 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 і ТОВ «Бурти-Перемога», на час розгляду справи судом першої інстанції жодним чином не впливає на дійсність договору оренди, укладеного 29 березня 2017 року між ТОВ «Планета-Зем» 
і ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Миронівського районного суду Київської області від 
22 червня 2023 року поновлено п`ятиденний строк на подання доказів судових витрат та стягнено солідарно з ОСОБА_1 і ТОВ «Кип`ячка-Агро» на користь ТОВ «Планета-Зем» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23 702,50 грн.

Суд, урахувавши обсяг реально виконаних адвокатом робіт, категорію справи, значення справи для сторін, вважав за можливе стягнути солідарно витрати на правову допомогу з відповідачів на користь позивача в розмірі 
23 702,50 грн, що відповідатиме критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Кип`ячка-Агро» задоволено.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 
2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки судовим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права оренди на земельну ділянку, кадастровий номер 3222982900:05:001:0069, винесене на підставі договору оренди землі від 29 березня 2017 року, укладеного між ТОВ «Планета-Зем» і ОСОБА_1 , то позивач не довів порушення його права оренди реєстрацією права оренди на спірну земельну ділянку за ТОВ «Кип`ячка-Агро» на підставі договору оренди земельної ділянки від 17 липня 2018 року № 22.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

25 серпня 2025 року представник ТОВ «Планета-Зем» - Швачка В. Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, а рішення Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача у зв`язку з відсутністю факту державної реєстрації права на оренду спірної земельної ділянки, проте факт укладення між позивачем і відповідачем договору оренди спірної земельної ділянки підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем. Заявник указує, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права. Помилковим є посилання суду апеляційної інстанції на рішення адміністративних судів як на судові рішення, які мають приюдиційне значення. Вказує, що акт приймання-передання земельної ділянки за наявності договору оренди цієї земельної ділянки не є обов`язковим.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 
2019 року у справі № 911/3594/17, від 06 березня 2024 року у справі 
№ 902/1207/22, від 15 січня 2020 року у справі № 332/1178/17, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, від 18 квітня 2023 року у справі 
№ 357/8277/19, постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі 
№ 910/10987/18, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, 
від 13 березня 2025 року у справі № 179/657/19, від 12 листопада 2019 року 
у справі № 922/1266/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18, 
від 05 лютого 2019 року у справі № 808/4797/13-а, від 09 серпня 2023 року 
у справі № 357/10393/19, постанові Верховного Суду України від 30 січня 
2013 року у справі № 6-168цс12 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Миронівського районного суду Київської області.

03 листопада 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

07 березня 2012 року між ОСОБА_2 (орендодавець) і ТОВ «Бурти-Перемога» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передає орендарю в строкове платне володіння та користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 3,37 га ріллі, кадастровий номер 3222982900:05:001:0069, яка розташована на території Кип`ячківської сільської ради Миронівського району Київської області, строком на п`ять років з переважним правом орендаря на поновлення його на новий строк.

У пункті 6.2 цього договору сторони встановили, що передання земельної ділянки орендарю здійснюється безпосередньо після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передання.

Зі змісту прикінцевих положень відомо, що вказаний договір оренди набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір оренди було зареєстровано в Управлінні Держкомзему 
у Миронівському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 грудня 2012 року № 322290004004390.

07 березня 2012 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Бурти-Перемога» підписано акт приймання-передання земельної ділянки.

ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 2016 року успадкувала від матері, ОСОБА_2 , земельну ділянку з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, площею 3,3740 га.

01 березня 2017 року між ОСОБА_1 як спадкоємцем ОСОБА_2 
і ТОВ «Бурти-Перемога» укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 07 грудня 2012 року, в якій сторони, крім іншого, вирішили, змінити одну зі сторін договору у зв`язку з переходом прав та обов`язків за договором оренди до нового орендодавця та узгодили, що договір оренди земельної ділянки укладено строком до 31 грудня 2019 року.

29 березня 2017 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Планета-Зем» укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_1 передала, а ТОВ «Планета-Зем» прийняло в строкове, на 10 років, платне володіння та користування (оренду) земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Кип`ячівської сільської ради Миронівського району Київської області, 
з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, на умовах цього договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору оренди землі він набирає чинності 
з моменту підписання сторонами, тобто 29 березня 2017 року, та діє протягом 
10 років, тобто до 29 березня 2027 року (включно).

29 березня 2017 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Планета-Зем» складено акт встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за яким сторони визначили в натурі (на місцевості) межі орендованої земельної ділянки.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 05 квітня 2017 року відомо, що 
31 березня 2017 року в реєстрі зареєстровано право ТОВ «Планета-Зем» на користування спірною земельною ділянкою, яке виникло на підставі договору оренди від 29 березня 2017 року.

У серпні 2017 року ТОВ «Бурти-Перемога» звернулося з позовом до КП Миронівської районної ради «Миронівка-реєстр», треті особи: ТОВ «Планета-Зем», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування, зокрема, державної реєстрації права оренди, рішення КП Миронівської районної ради «Миронівка-реєстр» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34631507 від 05 квітня 2017 року, щодо реєстрації права оренди на земельну ділянку площею 3,37 га кадастровий номер 3222982900:05:001:0069, винесене на підставі договору оренди землі від 29 березня 2017 року, укладеного між ТОВ «Планета-Зем» і ОСОБА_1 (справа № 810/2550/17).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 
2017 року у справі № 810/2550/17, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року, зокрема, визнано протиправним і скасовано рішення КП Миронівської районної ради «Миронівка-реєстр» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34631507 від 05 квітня 2017 року, щодо реєстрації права оренди на земельну ділянку кадастровий номер 3222982900:05:001:0069, винесене на підставі договору оренди землі від 
29 березня 2017 року, укладеного між ТОВ «Планета-Зем» і ОСОБА_1 .

Суди у справі № 810/2550/17 дійшли висновку, що, здійснюючи державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки за ТОВ «Планета-Зем», державний реєстратор не перевірив наявність уже зареєстрованого права оренди за ТОВ «Бурти-Перемога», а внесення відповідачем запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19821941 здійснено 
з порушенням законодавства, оскільки рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було прийнято держаним реєстратором вже після внесення до реєстру відповідного запису.

Суди зазначили, що у цьому випадку договір оренди, який був укладений 
у 2012 році з позивачем, зареєстрований 29 грудня 2012 року, що, враховуючи строк, на який його було укладено (5 років), дає підстави для висновку про те, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення про реєстрацію права оренди за ТОВ «Планета-Зем» строк дії вказаного договору не завершився.

Оскаржуваним рішенням відповідача порушено право позивача як орендаря зазначеної земельної ділянки на законне та безперешкодне користування нею.

29 січня 2018 року зареєстровано право оренди на спірну земельну ділянку за ТОВ «Бурти-Перемога».

17 липня 2018 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Кип`ячка-Агро» укладено договір оренди земельної ділянки № 22, відповідно до умов якого 
ОСОБА_1 (орендодавець) передала, а ТОВ «Кип`ячка-Агро» (орендар) прийняло в строкове, платне володіння та користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована 
в адміністративних межах Кип`ячівської сільської ради Миронівського району Київської області, кадастровий номер 3222982900:05:001:0069, площею 
3,374 га, строком до 31 грудня 2025 року.

У червні 2019 року ТОВ «Планета-Зем» звернулося до суду 
з позовом до ТОВ «Бурти-Перемоги», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів оренди, у тому числі договору оренди земельної ділянки від 07 березня 2012 року, укладеного між ТОВ «Бурти-Перемога» і ОСОБА_2 щодо земельної ділянки, кадастровий номер 3222982900:05:001:0069, загальною площею 
3,374 га (рілля), яка розташована в адміністративних межах Кип`ячківської сільської ради Миронівського району Київської області (справа № 371/785/19).

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 травня 
2022 року у справі № 371/785/19 у задоволенні позову ТОВ «Планета-Зем» відмовлено.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 
30 січня 2024 року відомо, що 20 жовтня 2023 року зареєстровано право оренди на спірну земельну ділянку за АТ «Миронівське», підстава - договір оренди землі від 19 жовтня 2023 року, укладений між ОСОБА_1 
і АТ «Миронівське».

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 
15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року 
у справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року 
у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження 
№ 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 465/5980/17 (провадження 
№ 61-1178св20)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, зумовленого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2021 року у справі 
№ 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду 
в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 
2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів 
є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 
28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений, до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Касаційний суд вже наголошував, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, а й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (див. постанову Верховний Суд від 30 травня 
2024 року у справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі 
№ 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах 
(див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі 
№ 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати 
в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним 
(див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі 
№ 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, насамперед, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів мають комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину не має суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах 
(див. постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі 
№ 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) вказано, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина друга статті 24 Закону 
№ 161-XIV); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (постанови від 
20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року 
у справі № 587/2135/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі 
№ 610/1030/18 конкретизувала власний правовий висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, визначивши, що якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.

За відсутності реєстрації права оренди первинного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первинного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первинний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 179/657/19.

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що:

- на час укладення договору оренди від 29 березня 2017 року між 
ОСОБА_1 і ТОВ «Планета-Зем» діяв договір оренди від 07 березня 
2012 року, укладений між ОСОБА_2 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 , і ТОВ «Бурти-Перемога»;

- рішення КП Миронівської районної ради «Миронівка-реєстр» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34631507 від 05 квітня 
2017 року, щодо реєстрації права оренди на земельну ділянку кадастровий номер 3222982900:05:001:0069 за ТОВ «Планета-Зем» зумовило подвійну реєстрацію права оренди на спірну земельну ділянку за різними набувачами;

- постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року у справі № 810/2250/17, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року, визнано протиправним і скасовано рішення КП Миронівської районної ради «Миронівка-реєстр» від 05 квітня 2017 року;

- у матеріалах справи немає актів приймання-передання земельної ділянки 
з кадастровим номером 3222982900:05:001:0069, укладених між ТОВ «Планета-Зем» і ОСОБА_1 на виконання вимог розділу 4 договору оренди землі від 29 березня 2017 року, укладеного між ТОВ «Планета-Зем» 
і ОСОБА_1 .

Таким чином, встановивши, що судовим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права оренди на земельну ділянку, кадастровий номер 3222982900:05:001:0069, винесене на підставі договору оренди землі від 29 березня 2017 року, укладеного між ТОВ «Планета-Зем» і ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довів порушення його права оренди реєстрацією права оренди на спірну земельну ділянку за ТОВ «Кип`ячка-Агро» на підставі договору оренди земельної ділянки від 17 липня 2018 року № 22.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судом відповідних доказів Верховний Суд до уваги не бере, оскільки вони були предметом дослідження судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними; у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

З урахуванням того, що інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким суд надав належну оцінку, Верховний Суд дійшов висновку, що немає необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав уважати, що суд порушив норми процесуального права, про що зазначає 
у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Київського апеляційного суду від 03 червня 
2025 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Планета-Зем» - Швачки Вікторії Юріївни залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | І. А. Воробйова
| А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун