| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/11989/21 Суддя (судді) першої інстанції: Маєцька Н.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Київської митниці на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Інструменту Україна» до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Світ інструменту Україна" звернулося до суду з позовом до Київської митниці, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 30.10.2020 № UA100040/2020/000016/1.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час митного оформлення декларант надав усі документи, передбачені частиною другою статті 53 Митного кодексу України, які підтверджували складові заявленої митної вартості, і правомірно визначив митну вартість за основним методом – за ціною договору (контракту). На переконання позивача, розбіжностей чи ознак підробки надані документи не містили, підстав для витребування додаткових документів і коригування митної вартості у відповідача не було, а тому оскаржуване рішення є протиправним і підлягає скасуванню.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Київської митниці про коригування митної вартості товарів від 30.10.2020 № UA100040/2020/000016/1.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що подані декларантом документи не містили розбіжностей чи ознак підробки та підтверджували числові значення складових митної вартості, у тому числі вартість перевезення; заявку до договору перевезення надано, і законодавство не визначає її обов`язковим документом для підтвердження транспортних витрат; довідка експедитора є належним доказом розміру таких витрат, оскільки перелік документів на підтвердження вартості перевезення не є вичерпним; складової митної вартості "вартість самого товару" митне законодавство не передбачає, а витрати на упаковку, маркування і навантаження додаються до ціни лише тоді, коли не включені до неї. Суд дійшов висновку, що підстав для витребування додаткових документів і коригування митної вартості у відповідача не було.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Київська митниця подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на ненадання декларантом до митного оформлення заявки до договору про надання транспортно-експедиційних послуг від 19 лютого 2020 року № 1902/20, яка відповідно до умов договору є його невід`ємною частиною, а також документів, що підтверджують фактичні витрати на транспортування товару, зокрема банківських і платіжних документів та калькуляції транспортних витрат. Вказує на інформаційний характер довідки про транспортні витрати від 20 вересня 2020 року та відсутність у контракті й інвойсі від 26 жовтня 2020 року № 2610-1 числових складових вартості упаковки, маркування і навантаження, що, на думку апелянта, унеможливлює визначення фактичної вартості товару. Крім того, зазначає про належність прав на торговельні марки «Сибртех», «Palisad», «Sparta», «Elfe», «Stels» підприємству MATRIZE Handels-GmbH та можливість сплати декларантом роялті й інших ліцензійних платежів, не включених до заявленої митної вартості, а також про ймовірну пов`язаність продавця і покупця з огляду на тотожність адрес компаній-засновників обох підприємств на Сейшельських Островах. Також апелянт вказує на формування прайс-листа продавця виключно щодо товару, заявленого до митного оформлення, що, на його думку, не відповідає його суті як комерційної пропозиції для необмеженого кола покупців, та на заниження заявленої митної вартості порівняно з рівнем митної вартості подібних товарів за наявною в митного органу інформацією. Окремо апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки доводам, наведеним у відзиві на позовну заяву, чим, на його думку, порушив вимоги статей 242, 244, 246 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи це наступним.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 30.10.2020 декларант подав електронну митну декларацію № UA100040/2020/187294 на 53 товарні позиції (ручний інструмент і господарські товари торговельних марок "Сибртех", "Palisad", "Sparta", "Elfe", "Stels", "Matrix") з визначенням митної вартості за основним методом. За результатами контролю правильності визначення митної вартості Київська митниця 30.10.2020 прийняла рішення про коригування митної вартості товарів № UA100040/2020/000016/1 щодо позицій № 8/1, 12/1, 14/1, 15/1, 16/1, 18/1, 20/1, 26/1, 31/1, 33/1, 37/1, 40/1 із застосуванням резервного методу, унаслідок чого сума митних платежів збільшилася на 8 786,37 грн мита та 20 252,69 грн податку на додану вартість. Товари випущено у вільний обіг під надані декларантом гарантії.
На підтвердження заявленої митної вартості декларант надав, зокрема, контракт від 15.07.2015 № MIR-MIU/150715 з додатковими угодами, комерційний інвойс від 26.10.2020 № 2610-1, прайс-лист продавця, договір про надання транспортних послуг від 19.02.2020 № 1902/20, заявку від 22.10.2020 № 12, рахунок-фактуру від 29.10.2020 та довідку про транспортні витрати приватної фірми "Форос", згідно з якою витрати на перевезення до митного кордону України склали 16 200,00 грн. На вимогу митного органу декларант додатково надав копію експортної декларації країни відправлення та прайс-лист.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. 
Згідно з частиною першою статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні – за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, на основі додавання вартості (обчислена вартість), резервний. Відповідно до частин другої, третьої цієї статті основним методом визначення митної вартості товарів є перший метод – за ціною договору (вартість операції); кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) та додатки до нього; рахунок-фактура (інвойс); якщо рахунок сплачено, – банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності – інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; ліцензія на імпорт, якщо імпорт підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, – страхові документи.
Частиною третьою статті 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.
Згідно з частиною другою статті 55 Митного кодексу України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування; вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
За змістом наведених норм митний орган має право витребувати додаткові документи лише за наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, причому витребувати необхідно саме ті документи, які дають можливість пересвідчитися у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі документи, передбачені статтею 53 цього Кодексу. Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цьому контексті, колегія суддів виходить із такого.
Щодо ненадання заявки до договору перевезення, інформаційного характеру довідки про транспортні витрати та ненадання банківських документів про оплату перевезення колегія суддів зазначає, що обов`язковими документами на підтвердження витрат на транспортування за пунктом 6 частини другої статті 53 Митного кодексу України є транспортні (перевізні) документи і документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Заявка до договору транспортно-експедиційних послуг до таких обов`язкових документів не належить, а до того ж, як установив суд першої інстанції, заявку від 22.10.2020 № 12 декларант надав під час митного оформлення. Митний кодекс України не визначає вичерпного переліку доказів, якими підтверджується розмір витрат на перевезення, тому такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими належними доказами, у тому числі довідкою експедитора; ненадання банківських і платіжних документів про оплату перевезення за наявності інших транспортних документів не є підставою для коригування митної вартості. Довідка приватної фірми "Форос", яка визначає вартість перевезення до митного кордону України в розмірі 16 200,00 грн, є належним доказом розміру транспортних витрат. Крім того, за умовами поставки FCA (франко-перевізник) продавець виконує свої зобов`язання, коли передає вантаж перевізникові, обраному покупцем; з цього моменту витрати і ризики переходять на покупця. Розподіл витрат на навантаження за цим базисом залежить від погодженого сторонами місця поставки, а в цій справі пунктом 2.5 контракту від 15.07.2015 № MIR-MIU/150715 прямо передбачено, що всі витрати, пов`язані з навантаженням товару, включені до його ціни, а тому окремою складовою митної вартості за пунктом 6 частини десятої статті 58 Митного кодексу України вони не є. А отже, наведені доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Щодо доводу про неможливість розрахунку вартості товару у зв`язку з відсутністю в контракті та інвойсі числових складових вартості упаковки, маркування і навантаження колегія суддів зазначає, що складової митної вартості "вартість самого товару" митне законодавство не передбачає. Відповідно до частини десятої статті 58 Митного кодексу України вартість упаковки, пакувальних матеріалів і робіт, пов`язаних із пакуванням, витрати на навантаження, вивантаження та обробку товарів додаються до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, лише за умови, що вони не включалися до цієї ціни. Пунктом 2.5 контракту передбачено, що в ціну товару включена вартість упаковки, маркування та всі витрати, пов`язані з навантаженням товару; отже, ці складові вже враховані у ціні, і виокремлювати їх або визначати "вартість товару" без їх урахування митне законодавство не вимагає. Обов`язок пакування за умовами FCA покладається на продавця. Таким чином, цей довід апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.
Щодо доводу про ймовірну сплату декларантом роялті та інших ліцензійних платежів за використання торговельних марок колегія суддів виходить із того, що згідно з пунктом 3 частини десятої статті 58 Митного кодексу України при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються роялті та інші ліцензійні платежі, що стосуються оцінюваних товарів та які покупець повинен сплачувати прямо чи опосередковано як умову продажу оцінюваних товарів, якщо такі платежі не включаються до ціни товару. Розрахунки згідно із цією статтею робляться на основі об`єктивних даних, що підтверджуються документально та піддаються обчисленню. Митний орган не встановив і не довів жодної з обов`язкових умов включення роялті до митної вартості: ні того, що декларант фактично сплачує роялті, ні того, що сплата роялті є умовою продажу оцінюваних товарів, ні наявності відповідного ліцензійного договору. Натомість відповідач послався лише на ймовірність такої сплати ("може бути пов`язане з додатковим перерахуванням коштів", "не виключає можливість такої сплати"), що є припущенням, а не об`єктивними даними, які піддаються обчисленню. А отже, цей довід не може бути підставою для коригування митної вартості.
Щодо доводу про можливу пов`язаність продавця і покупця колегія суддів зазначає, що відповідно до частини тринадцятої статті 58 Митного кодексу України за наявності достатніх підстав вважати, що відносини між продавцем і покупцем вплинули на ціну оцінюваних товарів, митний орган повинен надати декларанту або уповноваженій ним особі письмове обґрунтування того, що такий вплив мав місце; у разі відсутності обґрунтувань з боку митного органу вважається, що взаємовідносини між такими особами не вплинули на ціну оцінюваних товарів. Матеріалами справи не підтверджується надання декларанту письмового обґрунтування впливу пов`язаності на ціну товару. Більше того, сам відповідач зазначив, що дані стосовно кінцевих бенефіціарів відносяться до платних тарифів, тобто фактичну пов`язаність осіб митний орган не встановлював, обмежившись припущенням про тотожність адреси засновників. У постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 560/2740/25 Верховний Суд зазначив, що "той факт, що продавець і покупець пов`язані між собою особи, сам по собі не може бути підставою для висновку про те, що митна вартість визначена невірно", і що "у разі відсутності обґрунтувань митного органу вважається, що взаємовідносини між такими особами не вплинули на ціну оцінюваних товарів". Ця позиція є усталеною і сформульована ще у постанові Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 804/5688/16. Таким чином, цей довід апеляційної скарги є необґрунтованим.
Щодо доводу про формування прайс-листа лише на оформлювану продукцію колегія суддів зазначає, що прайс-лист виробника товару належить до додаткових документів, які подаються на вимогу митного органу за наявності відповідних сумнівів (пункт 6 частини третьої статті 53 Митного кодексу України), а не до обов`язкового переліку частини другої цієї статті. Прайс-лист є документом довільної форми, і законодавство не встановлює вимог до кола осіб, яким він адресований, тож форма прайс-листа сама по собі не спростовує заявленої митної вартості за наявності інших документів, що підтверджують ціну товару. А отже, цей довід колегія суддів відхиляє.
Щодо доводу про заниження заявленого рівня митної вартості порівняно з рівнем митної вартості подібних товарів колегія суддів зазначає, що формально нижчий рівень митної вартості товару від рівня попередніх митних оформлень може бути підставою для сумніву, але не є достатньою підставою для коригування митної вартості. У постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 560/2740/25 Верховний Суд зазначив, що "положеннями Митного кодексу України не передбачена можливість відступу від основного методу визначення митної вартості лише за обставин того, що митна вартість імпортованого товару є нижчою за ціни іншого подібного товару", а "наявність в базах митного органу інформації про те, що ідентичні або подібні товари розмитнені у попередні періоди за іншою митною вартістю, не може бути підставою для відмови у прийнятті заявленої декларантом митної вартості за ціною контракту". Відомості автоматизованої системи аналізу та управління ризиками мають лише допоміжний інформаційний характер. Крім того, у силу частини другої статті 55 Митного кодексу України та статті 64 цього Кодексу рішення про коригування митної вартості за резервним методом має містити обґрунтування числового значення скоригованої митної вартості, зокрема пояснення щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних товарів, умови поставки та комерційні умови, тоді як оскаржуване рішення обмежилося переліком реквізитів митних декларацій, узятих за джерело, без такого обґрунтування. Наведена позиція про недостатність самого лише нижчого рівня заявленої митної вартості для відступу від основного методу сформульована Верховним Судом у постанові від 16 липня 2020 року у справі № 815/6833/17. Аналогічну правову позицію щодо неналежності обґрунтування рішення про коригування за резервним методом викладено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 640/29559/20 та від 27 лютого 2025 року у справі № 300/784/24. Таким чином, і цей довід апеляційної скарги є безпідставним.
Щодо доводу про недослідження судом першої інстанції доводів відзиву на позовну заяву колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції надав оцінку правомірності оскаржуваного рішення за тими мотивами, які покладені в його основу, і дійшов обґрунтованого висновку про його протиправність. Обов`язок вмотивування судового рішення не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент учасника справи; відхиляючи скаргу, суд може обмежитися посиланням на те, що доводи не спростовують правильних по суті висновків. За змістом частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Оскільки відповідач правомірності оскаржуваного рішення про коригування митної вартості не довів, а по суті спору суд першої інстанції ухвалив правильне рішення, наведене процесуальне порушення не могло призвести до ухвалення незаконного рішення і не є підставою для його скасування. А отже, цей довід апеляційної скарги також підлягає відхиленню.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач цього обов`язку не виконав.
Таким чином, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, дав правильну правову оцінку спірним правовідносинам і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської митниці – залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)