ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"02" вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/2035/26
Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д., 
за участю секретаря судового засідання Ніконової Д.І.
розглянувши справу № 916/2035/26 в порядку загального позовного провадження 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Полтавська бурова компанія” /ЄДРПОУ 39117280, адреса – 36014, м. Полтава, вул. Харчовиків, буд. 27/
до відповідача: Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації /адреса – 119049, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1/ 
про стягнення 2 734 605,00 грн

за участі представників учасників справи:
від позивача: адвокат Козаченко Т.П. за ордером;
від відповідача: не з`явився;
ВСТАНОВИВ: 
Товариство з обмеженою відповідальністю “Полтавська бурова компанія” /позивач/ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх.№2080/26 від 21.05.2026/ до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації /відповідач/, в якій просить стягнути матеріальну шкоду (збитки) завдану знищенням контейнеру з бурильними трубами на суму 2 734 605,57 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в період часу з 23 год.22 хвилини 24.11.205 року по 03 годину 19 хвилин 25.11.2025 року невстановленими військовослужбовцями збройних сил РФ, в умовах вторгнення в Україну та ведення РФ війни проти України із застосуванням засобів ведення війни заборонених міжнародним правом, умисно здійснено обстріл із використанням БПЛА типу Shahed-136/Герань-2 по території Одеської області, під час якого, серед іншого, пошкоджено морські контейнери, розташовані на 10 причалі “ТОВ “Чорноморський рибний порт”, внаслідок чого позивач зазнав збитків на суму 2 734 605,57 грн.
Позивач вказує, що оскільки особа заподіювача шкоди встановлена – це Російська Федерація, вина її у спричиненні збитків є очевидною, а збитки становлять договірну вартість втраченого майна, то ТОВ «Полтавська бурова компанія» просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 64 539,10 Доларів США, що на дату 25.11.2025 року (дата заподіяння шкоди) по курсу НБУ 42,3713 грн. за 1 долар США в еквіваленті до гривні становило 2 734 605,57 грн.
Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 15, 16, 22, 317, 321, 386, 1166, 1192 Цивільного кодексу України.
Ухвалою суду від 26.05.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Полтавська бурова компанія” /вх.№ 2080/26 від 21.05.2026/ - залишено без руху та зобов`язано позивача надати суду у десятиденний строк з дня отримання ухвали суду, заяву про усунення недоліків, встановлених при поданні позовної заяви, а саме зазначити реквізити рахунку позивача в банку, небанківському надавачі платіжних послуг та додати документ, що підтверджує наявність такого рахунку.
01.06.2026 судом отримано від позивача заяву про усунення недоліків /вх.№18915/26 від 01.06.2026/, якою усунуті недоліки, що були підставою для залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою суду від 05.06.2026 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі № 916/2035/26. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22 червня 2026 р. на 12:15.
Предметом позову є відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. 
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року, Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що в свою чергу, з цієї дати, унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і рф, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження №14-167цс20 (пункт 58).
Відповідно до частин 5, 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, РФ не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди завданої такими актами агресії.
При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно РФ надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведені в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 та від 22.06.2022 у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20.
Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19 та у справі № 760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету РФ у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету рф позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет рф не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету рф є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
За приписами статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлені інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, установлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 365 ГПК України).
Згідно з частиною 1 статті 367 ГПК України в разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території рф регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992 прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 19.12.1992. Відповідно до зазначеної Угоди Компетентні суди та інші органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги Компетентні суди та інші органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги Компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.
Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією держави-відповідача проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан.
Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
За зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію рф проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати в повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами в період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.
Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави-відповідача та введенням воєнного стану, АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою-відповідачем.
Відповідно до частини 2 статті 367 ГПК України судове доручення надсилається в порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладений - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Таким чином, з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи необхідно було б вручити відповідачу копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі в перекладі на російську мову через Міністерство юстиції України.
Разом з тим, у зв`язку із порушенням РФ цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акту, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією рф проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та рф від 14.02.1992.
Відтак діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинене відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Отже, подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію РФ проти України.
З огляду на вищевикладене, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлене застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва, в тому числі в зв`язку із припиненням поштового сполучення.
За Законом України від 12.01.2023 № 2855-IX, який набрав чинності 05.02.2023, Україна вийшла з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в м. Києві 20.03.1992 та ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про доцільність повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.
Відповідно до частини 4 статті 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
На підставі викладеного повідомлення сторони відповідача про дату та час слухання справи було здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України 08.07.2026, що підтверджується відповідним Витягом з журналу реєстрації телеграм, телефонограм, факсограм, електронної пошти, публікації в мережі Інтернет від 14.07.2026, вих.№916/2035/26/39933/26.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просить задовольнити позов в повному обсязі.
Від відповідача будь-яких заяв щодо розгляду справи до суду не надійшло.
На підставі ч. ч. 1-3 ст. 202 ГПК України суд вважає можливим розглянути справу по суті.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.
Як встановлено у судовому засіданні при безпосередньому дослідженні доказів, позивач ТОВ “Полтавська бурова компанія” для забезпечення господарської діяльності підприємство придбало бурильні труби за за Договором поставки №1103-25 від 11.03.2025 року (Специфікація №1) укладеному з SHANGHAI HILONG DRILL PIPE CO., LTD, Китай, загальною вартістю 823 974,64 Доларів США.
З боку підприємства ця сума була сплачена постачальнику, а він в свою чергу виготовив труби, спакував у 13 контейнерів та завантажив на судно перевізника MAERSK, експедитор ТОВ «Ламан Шипінг», що вбачається з доданих до позову пакувального листа, комерційного інвойсу та додатку до нього. 
Пунктом 2.2. Договору поставки №1103-25 від 11.03.2025 року «Поставка» визначено такі умови:
2.2.1. Обладнання поставляється і передається у власність Покупцю вільним від будь-яких зобов`язань і обтяжень перед третіми особами (включаючи сплату обов`язкових платежів, податків, мита) до пункту поставки Обладнання, зазначеного у п. 2.2.3. цього Договору. 
2.2.2. Постачальник поставляє Покупцю Обладнання у тарі та/або упаковці передбаченій для цього виду Обладнання. 
2.2.3. Поставка Обладнання здійснюється на умовах FOB згідно ІНКОТЕРМС-2020, якщо інше не зазначено в специфікації. 
Відповідно до п. 2.7. Договору поставки №1103-25 від 11.03.2025 року «Перехід права власності», право власності і ризик випадкової загибелі або пошкодження Обладнання переходить від Постачальника до Покупця з моменту, переходу ризиків відповідно до базису поставки, передбаченому в п.2.2.3 цього Договору. 
Базис поставки FOB (Free on Board / «Франко-борт») за правилами Інкотермс 2020 означає, що продавець вважається таким, що виконав свої обов`язки, коли товар розміщений на борту судна в зазначеному порту відвантаження. Це правило застосовується виключно для морського та внутрішнього водного транспорту. 
Таким чином, ТОВ «Полтавська бурова компанія» набуло право власності на майно 11.09.2025 року, коли отримали підтвердження від морського перевізника про прийняття на борт 13 контейнерів та завантаження їх на борт судна, про що свідчить Необоротна вантажна накладна № коносамента 258317012.
Агентом по видачі вантажу (експедитором) був ТОВ «Ламан Шипінг», Україна, м.Одеса, Військовий узвіз 12. Це підтверджується укладеним договором між ним та позивачем про надання транспортно-експедиторських послуг № 0809-тр від 08.09.2017 року, заявки № 9 від 07.08.2025 року до цього договору та Коносаменту на змішане перевезення від 09.09.2025 року, які також додані до позовної заяви.
22.11.2025 року вантаж товариства прибув у порт м. Чорноморськ, ТОВ «Чорноморський рибний порт» та готувався до розвантаження. 
Вказані обставини вбачаються з переліку 13 контейнерів, нумерація яких відображена у морському коносаменті, що також доданий до позовної заяви. 
Вартість вкладень у кожен контейнер відображена у комерційному рахункуфактурі від 28.08.2025 року та додатку до нього. 
Судом встановлено, що у ніч на 25 листопада 2025 року, Російська Федерація здійснила масштабну комбіновану повітряну атаку по об`єктах критичної інфраструктури України, в тому числі і по порту м. Чорноморська ТОВ «Чорноморський рибний порт». 
Даний факт підтвердив морський перевізник MAERSK, листом від 26.11.2025 та експедитор ТОВ «Ламан Шипінг» листом № 74558 від 26.11.2025 року. 
Відповідно до Акту про пожежу від 25.11.2025 року, складеному Одеським районним управлінням цивільного захисту та превентивної діяльності ГУ ДСНС України в Одеській області, причиною пожежі вказано: «потрапляння боєприпасів (або вибухонебезпечних предметів) та їх уламків внаслідок бойових дій». 
Відповідно до Додатку до акта про пожежу від 25.11.2025, під порядковим номером 127 значиться контейнер MSKU0850191MAERSK A/S, DRILL PIPE (бурильні труби) експедитор ТОВ «Ламан Шипінг», опис пошкоджень: повністю деформований, обгорів вантаж, вантаж знищений. 
Комісією ТОВ «Чорноморський рибний порт» у Акті обстеження пошкодженого внаслідок обстрілу майна від 25.11.2026 встновлено, що в період часу з 23 год. 22 хв. по 03 год. 19 хв. 25.11.2025 невстановленими військовослужбовцями збройних сил російської федерації, в умовах російського вторгнення в Україну та ведення російською федерацією війни проти України із застосуванням засобів ведення війни заборонених міжнародним правом, умисно здійснено обстріл із використанням БПЛА типу Shahed-136/Герань-2 по території Одеської області, Одеський р-н, м. Чорноморськ, с. Бурлача Балка, вул. Центральна 1, територія ТОВ «Чорноморський рибний порт», причал №10 – пошкоджено контейнери зі шротом та соняшниковою олією на площі 800 кв. м (кількість встановлюється). Знищено два легкових автомобіля, пошкоджено три легкових та 6 вантажних автомобілів. 
Органом досудового розслідування 25.11.2025 зареєстровано кримінальне провадження 22025160000000586 за ст. 438 ч. 1 КК України.
З метою визначення завданої в наслідок обстрілу шкоди, проведено комісійне обстеження майна, яке зазнало пошкоджень.
За наслідками комісійного обстеження встановлено, що на території ТОВ «Чорноморський рибний порт» в зоні ураження на площі близько 800 м. кв. знаходились контейнери та автомобілі. Зазначене майно в наслідок вибухів та наступної пожежі зазнало пошкоджень різного ступеню (часткові пошкодження, повне знищення, ознаки впливу високих температур горіння, ураження уламками і т.і.).
Листом № 28/10-372 від 19.03.2026 року «Щодо контейнеру MSKU0850191» ТОВ «Чорноморський рибний порт» повідомив про пошкодження/знищення контейнеру (вантажу у контейнері) MSKU0850191 (Вантаж DRILL PIPE, експедитор ТОВ «Ламан Шипінг», виявлені пошкодження: повністю деформований, обгорів вантаж, вантаж знищений) внаслідок обстрілу території ТОВ «Чорноморський рибний порт» з використанням БПЛА в період часу з 23 год. 22 хв. по 03 год. 19 хв. 25.11.2025 в умовах військової агресії Російської Федерації проти України.
Вартість вмісту контейнера MSKU0850191 відповідно до Додатку до комерційного рахунку-фактури становила 64 539,10 доларів США без ПДВ. 
Так, в період з 02.04.2026 всі бурильні труби 139,7 x 10,54 G-105 5 1/2 FH, які знаходилися у пошкодженому контейнері в кількості 56 штук, пройшли неруйнівний контроль. Інспекцію проведено на території трубної бази ТОВ «Полтавська бурова компанія» власною лабораторією неруйнівного контролю. За результатами роботи інспекції встановлено, бурильні труби 139,7 x 10,54 G-105 5 1/2 FH в кількості 56 шт не придатні до використання за прямим призначенням. Відбраковані бурильні труби навіть візуально містять механічні пошкодження на тілі труби: наскрізні отвори, глибокі вибоїни, тощо, які виникли в наслідок їх пробиття, ймовірно осколками. Вилучені осколки з бурових труб зображені на фото. 
Судом встановлено, що 25.11.2025 Слідчим відділом УСБУ в Одеській області було зареєстровано кримінальне провадження № 22025160000000586 за ч. 1 ст. 438 КК України, про що було складено Витяг з Єдиного Реєстру досудових Розслідувань. 
27.04.2026 року Слідчим відділом Управління Служби Безпеки в Одеській області, позивача в особі представника директора Делитканича Андрія Івановича визнано потерпілою юридичною особою у кримінальному провадженні, яке було об`єднано з іншим вищевказаним та присвоєно єдиний номер 220251600000005856. Кваліфікація - за ч.1 ст.438 КК України. 
За змістом Постанови від 27.04.2026 року встановлено, що за матеріалами кримінального провадження, в період часу з 23 год.22 хвилини 24.11.205 року по 03.годину 19 хвилин 25.11.2025 року невстановленими військовослужбовцями збройних сил Російської Федерації, в умовах вторгнення в Україну та ведення Російською Федерацією війни проти України із застосуванням засобів ведення війни заборонених міжнародним правом, умисно здійснено обстріл із використанням БПЛА типу Shahed-136/Герань-2 по території Одеської області, під час якого, серед іншого, пошкоджено морські контейнери, розташовані на 10 причалі «ТОВ «Чорноморський рибний порт». 
Судом встановлено, що предметом позову у даній справі є стягнення матеріальної шкоди (збитків), завданої знищенням контейнеру з бурильними трубами на суму 2 734 605,57 грн.
Суд зазначає, що за приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади. органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. 
Приписами ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321, ч. 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За таких умов, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку із цим набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди. 
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. 
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. 
Згідно зі ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За таких умов, в силу положень національного законодавства України, у тому числі і міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача щодо проведення так званої "спеціальної воєнної операції" є за своєю суттю актом збройної агресії відповідача по відношенню до України. 
Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними, у тому числі протиправним є і обстріл майна позивача, здійснений в рамках реалізації акту агресії відповідачем. 
Відповідно до ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі (Додаток до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі), відповідно до якої забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди. 
Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року, договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. 
Відтак, дії відповідача були вчинені всупереч законам і звичаям війни, а отже, відповідач несе повну відповідальність за шкоду, заподіяну майну позивача. За загальним правилом обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за заподіяну шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень матеріального закону. 
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, у якій висловлено правову позицію, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України не потребує встановлення в судовому порядку. При цьому на позивача не покладається обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди: діє презумпція вини, тобто відсутність вини у заподіянні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом (ВС), зокрема, в постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17-ц. 
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України. Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України "Про оборону України"). 
На підставі ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. 
Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. 
Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. 
Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. 
Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. 
Суд погоджується з доводами позивача про те, що військова агресія та окупація російською федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. 
Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. 
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. 
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. 
Відповідно до ч. 3ст. 85 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 
Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні ч. 3 ст. 85 ГПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні. 
Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. 
Суд зазначає, що з доданих до позовної зави доказів, вбачається, що саме внаслідок дій збройних сил РФ, позивачу були спричинені реальні збитки у розмірі 2 734 605,57 грн, що на дату заподіяння шкоди - 25.11.2025 по курсу НБУ 42,3713 грн за 1 долар США відповідає вартості знищеного товару - 64 539,10 Доларів США. 
Вартість товару 64 539,10 Доларів США підтверджена наданими до позовної заяви доказами, зокрема безпосередньо додатком до рахунку-фактури № HL-UKR-20250828 Інформація про контейнер, де щодо контейнеру № MSKU0850191 вказана вартість 64539,10 дол.США.
Оцінивши подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі матеріалів, суд дійшов висновку, що факт знищення вантажу вищевказаного контейнера та розмір заподіяних збитків є належним чином підтвердженими та доведеними. 
Наявні у матеріалах справи письмові докази (зокрема додаток до акта про пожежу від 25.11.2025, лист ТОВ «Чорноморський рибний порт» № 28/10-372 від 19.03.2026 року «Щодо контейнеру MSKU0850191» та додаток до рахунку-фактури № HL-UKR-20250828) є вірогідними, достатніми та взаємозв`язаними, у зв`язку з чим розмір матеріальної шкоди є чітко визначеним. 
З огляду на вищезазначене, суд не вбачає необхідності в отриманні результатів незалежної оцінки збитків або судової експертизи, оскільки обставини, що входять до предмета доказування, встановлені судом на підставі вже зібраних доказів.
Згідно з ст. 73, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом.
За правилами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Частиною 1 ст. 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому доказами, згідно з частиною першою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми. Докази, які надаються учасниками справи до суду, мають відповідати встановленим критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що визначені статтями 76 - 79 ГПК України.
Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності господарського судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, так як обґрунтовані та доведені. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 22 ч.1 ст. 5 Закону України “Про судовий збір” від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Частиною 2 ст. 129 ГПК України визначено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Таким чином, враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог на суму 2 734 605,57 грн, судовий збір у розмірі 41 019,08 грн покладається на відповідача.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 74-75, 129, 237-241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Полтавська бурова компанія” до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення 2 734 605,00 грн - задовольнити у повному обсязі. 
2. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації /адреса – 119049, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1/ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Полтавська бурова компанія” /ЄДРПОУ 39117280, адреса – 36014, м. Полтава, вул. Харчовиків, буд. 27/ матеріальну шкоду, завдану знищенням контейнеру з бурильними трубами, в розмірі 2 734 605,57 грн /два мільйона сімсот тридцять чотири тисячі шістсот п`ять гривень 57 копійок/.
3. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації /адреса – 119049, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1/ в дохід державного бюджету України судовий збір в розмірі 41 019,08 грн /сорок одна тисяча дев`ятнадцять гривень 08 копійок/. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 14 вересня 2026 р.

Суддя Н.Д. Петренко