справа № 372/6560/25
провадження № 22-ц/824/6064/2026
головуючий у суді І інстанціїТкач М.М.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Журби С.О., Приходька К.П.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2025 року у справі за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Кичко Інни Михайлівни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Юлія Вадимівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кичко Інна Михайлівна звернулася до Обухівського районного суду Київської області з даним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Юлія Вадимівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Також, представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим номером 3222487001:01:003:0295, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2874364432224, яка належить ОСОБА_3 .
На обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову в даній справі представник позивача зазначила, що існує ризик відчуження, оскільки відповідач-1 уже здійснив дії по відчуженню цієї земельної ділянки третій особі, а відтак ділянка може бути ще раз перевідчужена з метою створення штучних складнощів позивачу для захисту своїх прав та законних інтересів.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2025 року у задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Кичко Інни Михайлівни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Юлія Вадимівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвоката Кичко Інна Михайлівна подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції зазначив, що представник заявника, подаючи до суду заяву про забезпечення позову не подає до суду жодних доказів, які можуть підтвердити припущення позивача щодо можливого зменшення чи зникнення майна відповідача під час розгляду справи.
Вказує, що при цьому суд не врахував, що відповідач-1 уже здійснив дії по відчуженню цієї земельної ділянки третій особі, а відтак ділянка може бути ще раз перевідчуджена з метою створення штучних складнощів позивачу для захисту своїх прав та законних інтересів.
Вважає, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
Вказує, що саме такою обставиною є факт, що відповідач-1 вже відчужив земельну ділянку, на яку було накладено арешт ухвалою від 01 жовтня 2025 року у справі №369/17784/25 (провадження № 2/369/10779/25) Києво-Святошинського районного суду Київської області, уклавши договір купівлі-продажу номер: 3718 від 27.10.2025 року з Відповідачем -2 (відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №451143081).
Вважає, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку доданим до заяви доказам та наведеному заявником обґрунтуванню, зокрема достатньо не проаналізував можливі ризики відчуження майна до вирішення спору, які свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.
На переконання апелянта, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, фактично застосував завищений або навіть заздалегідь недосяжний стандарт доказування, що порушує баланс інтересів сторін, поклавши на заявника обов`язок подання доказів не лише наявності ризику, а й конкретних намірів відповідача щодо подальшого відчуження майна.
Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції не здійснив аналіз підстав та ризиків, на які посилався позивач та безпідставно відмовив у забезпеченні позову.
Відзив до Київського апеляційного суду не надходив. 
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні 08 вересня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кичко Інна Михайлівна просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, яка повернулася до апеляційного суду неврученою з причини: «адресат відсутній за вказаною адресою».
Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Юлія Вадимівна в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
У пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження №61-3782св21).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі №359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен установити не безумовну неминучість невиконання майбутнього судового рішення, а наявність достатньо обґрунтованої ймовірності того, що невжиття відповідного заходу може істотно ускладнити або унеможливити виконання такого рішення чи ефективний захист порушеного права.
При цьому забезпечення позову має превентивний характер і спрямоване на недопущення зміни фактичного та правового стану спірного майна до вирішення спору по суті.
Зазначений підхід відповідає правовим висновкам Верховного Суду. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 наголошено, що, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення із негативними наслідками, які можуть настати внаслідок їх невжиття.
Верховний Суд також звертав увагу на те, що однією з обставин, яка може свідчити про існування ризику утруднення виконання майбутнього рішення, є вчинення відповідачем дій, спрямованих на розпорядження майном, яке є предметом спору.
Колегія суддів враховує також правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої підстави для забезпечення позову є оціночними та встановлюються судом залежно від конкретних обставин справи, визначальним є встановлення реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду та наявність зв`язку між обраним заходом забезпечення і предметом спору. 
У справі, яка переглядається, заявник просив накласти арешт саме на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487001:01:003:0295, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2874364432224, яка на час звернення із заявою належить відповідачу.
При цьому з наданого заявником витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 451143081 вбачається, що щодо зазначеної земельної ділянки вже вчинялися дії з її відчуження.
Так, відповідач-1 уклав договір купівлі-продажу № 3718 від 27 жовтня 2025 року, за яким спірна земельна ділянка була відчужена на користь відповідача-2.
При цьому істотне значення для оцінки наявності ризику має та обставина, що раніше щодо цієї ж земельної ділянки вже застосовувався захід забезпечення позову - арешт, накладений ухвалою від 01 жовтня 2025 року у справі № 369/17784/25 (провадження № 2/369/10779/25).
Отже, на відміну від ситуації, коли заявник лише припускає можливість майбутнього відчуження майна, у цій справі наявна конкретна та документально підтверджене розпорядження саме спірним об`єктом нерухомості.
Сам факт попереднього відчуження земельної ділянки не означає автоматичного встановлення наміру відповідача повторно її відчужити. Однак для цілей забезпечення позову суд не повинен вимагати доведення суб`єктивного наміру відповідача вчинити таке відчуження у майбутньому, якщо сукупність об`єктивних обставин свідчить про існування реального ризику зміни правового статусу спірного майна.
Вимога про доведення конкретного майбутнього правочину або внутрішнього наміру власника відчужити майно фактично означала б необхідність доведення обставини, яка за своєю природою може бути невідомою заявнику та виникнути безпосередньо після постановлення судом ухвали про забезпечення позову.
Натомість завданням забезпечення позову є саме попередження таких дій, а не реагування на них після їх вчинення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково оцінив зазначені обставини, фактично звівши критерій реальної загрози до необхідності доведення конкретного наміру відповідача повторно відчужити земельну ділянку.
Такий підхід не відповідає превентивній природі забезпечення позову.
Верховний Суд у постанові № 905/448/22 від 03 березня 2023 року звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Суд першої інстанції послався на відсутність доказів можливого зникнення, зменшення майна. Проте такі висновки не враховують специфіку предмета спору.
У даному випадку йдеться про нерухоме майно, щодо якого ризик полягає не у фізичному знищенні, зменшенні або погіршенні його стану, а у зміні власника внаслідок подальшого відчуження.
Тобто для земельної ділянки як об`єкта нерухомості істотним є не ризик її фізичного зникнення, а ризик зміни особи власника, що може істотно ускладнити ефективний захист права позивача та виконання можливого рішення суду.
У разі подальшого відчуження спірної земельної ділянки на користь іншої особи позивач буде поставлений перед необхідністю вирішувати питання щодо залучення нових набувачів до участі у справі, правомірності наступних правочинів та можливості повернення майна, що безпосередньо впливатиме на ефективність судового захисту.
Таким чином, між обраним заходом забезпечення та предметом спору існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок: накладення арешту на спірну земельну ділянку унеможливлює її подальше відчуження на час розгляду справи та забезпечує збереження існуючого правового стану майна до остаточного вирішення спору.
При цьому накладення арешту не позбавляє відповідача права власності на земельну ділянку, не вирішує питання про належність майна по суті та має тимчасовий процесуальний характер.
Отже, негативні наслідки від застосування такого заходу для власника є тимчасовими та полягають у встановленні обмеження права розпорядження спірним майном, тоді як невжиття заходу може призвести до повторного відчуження майна та істотного ускладнення ефективного захисту права позивача.
За таких обставин колегія суддів вважає, що обраний заявником спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Слід також зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд при виборі і застосуванні норми права враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правові позиції Верховного Суду щодо критеріїв забезпечення позову вимагають від суду оцінки не лише формальної можливості відчуження майна, а всієї сукупності обставин конкретної справи.
У цій справі така сукупність обставин включає наявність спору між сторонами щодо прав на спірну земельну ділянку; те, що саме ця земельна ділянка є безпосередньо пов`язаною із предметом спору; факт попереднього відчуження земельної ділянки відповідачем; укладення договору купівлі-продажу № 3718 від 27 жовтня 2025 року; наявність у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 451143081, який підтверджує відповідні реєстраційні дії; факт попереднього застосування арешту щодо цього ж об`єкта нерухомості; об`єктивну можливість подальшого відчуження земельної ділянки до остаточного вирішення спору.
У сукупності наведені обставини свідчать про те, що ризик утруднення ефективного захисту прав заявника у разі невжиття заходів забезпечення позову не є гіпотетичним або абстрактним.
Колегія суддів також звертає увагу, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд не встановлює остаточну обґрунтованість позовних вимог і не повинен наперед вирішувати спір по суті. На цій стадії суд оцінює лише наявність передбачених процесуальним законом підстав для застосування тимчасового заходу та достатність його зв`язку з предметом спору.
Відтак висновок суду першої інстанції про недоведеність заявником необхідності забезпечення позову є помилковим.
Посилання суду першої інстанції на те, що заявником не доведено конкретних намірів відповідача щодо подальшого відчуження земельної ділянки, не може бути підставою для відмови у забезпеченні позову, оскільки такий підхід фактично нівелює превентивну мету інституту забезпечення позову.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права та з неповним урахуванням обставин, які мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2025 року - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 386, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2025 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на земельну ділянку за кадастровим номером 3222487001:01:003:0295; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2874364432224, яка належить ОСОБА_3 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько 

С.О. Журба