ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | м. Полтава | Справа № 440/7132/26

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
Стислий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:
- визнати протиправним відповідача Військової частини НОМЕР_1 у вигляді відмови у розгляді рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абз. 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також пунктів 233, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей;
- зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абз. 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також пунктів 233, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей та прийняти рішення про звільнення відповідно до вимог законодавства та висновків суду при розгляді даної справи.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рапорт про звільнення позивача із військової направлений поштовим відправленням командиру військової частини, але в порушення вимог діючого законодавства, відповідь на рапорт не надана. З урахуванням викладеного позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Позивач також зазначив, що не може подати рапорт засобами СЕДО через застосунок «Армія+», оскільки відсутня така технічна можливість у застосунку, з цих підстав подав рапорт поштовим зв`язком.
Позивачем подана відповідь на відзив, в якій додатково обґрунтовані доводи позивача з урахуванням змісту тверджень відповідача.

Стислий зміст заперечень відповідача.
Відповідач надав суду відзив. У відзиві на позов військової частини зазначені доводи, що згідно з наказом командира військової частини зафіксований факт самовільного залишення місця служби позивачем. Відповідач пояснив, що рапорт поштовим зв`язком військова частина не отримувала, оскільки такий рапорт направлений не безпосередньому командиру позивача по службі, що є порушенням чинного порядку звернення із рапортом. Також військова частини надала пояснення, що безпосередній підрозділ позивача перебуває не за місцем розташування військової частини, а в районах виконання бойових завдань під час воєнного стану із відсічі збройної агресії російської федерації проти України. Відповідач просив суд у позовних вимогах відмовити у повному обсязі.

Заяви, клопотання учасників справи.
Позивач подав клопотання про долучення доказів на виконання вимог ухвали суду.

Процесуальні дії у справі.
Полтавським окружним адміністративним судом від 08.06.2026 прийнята позовна заява до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувані судом докази від відповідача та позивача.
Сторони надали докази на виконання вимог ухвали суду.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.
Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2024 року №334 солдат ОСОБА_1 , командир 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 зарахований до списків особового складу військової частини та призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №8-РС від 22.11.2024 на посаду військової частини НОМЕР_1 , з 22 листопада 2024 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 та на всі види забезпечення, з 22 листопада 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2025 №77, визнати позивача таким, що самовільно залишили військову частину: 
« 14.3. Солдата ОСОБА_2 , командира 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , який перебував у відпустці за станом здоров`я та не повернувся до розташування підрозділу, відсутність якого було виявлено 16.03.2025 в місці тимчасового розташування 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), місцезнаходження військовослужбовця невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає, відсутній без поважних причин. Призупинити виплату грошового забезпечення з 16.03.2025 у відповідності до пункту 15 розділу I наказу Міністра оборони України від “07" червня 2018 року "Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам". Призупинити здійснення речового забезпечення, на продовольчому забезпеченні (триразовому харчуванні за каталогом) при військовій частині НОМЕР_1 не перебував. Підстава: рапорт командира 1 стрілецького батальйону майора ОСОБА_3 №1884/5258/ОКП/85 від 16.03.2025.» 
Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2025 №2124 «Про результати службового розслідування з`ясування причин і умов відсутності на службі солдата ОСОБА_1 » та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (3 адміністративно-господарської діяльності) від 16.03.2025 № 1330/ОКП "Про призначення службового розслідування для з`ясування причин і умов відсутності на службі солдата ОСОБА_1 ”, проведене службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення. Службовим розслідуванням встановлене, що командир 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 , перебував у відпустці за станом здоров`я з 14.02.2025 до 15.03.2025 терміном 30 діб. 16 березня 2025 року солдат ОСОБА_1 до розташування 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , який знаходиться на території Покровської територіальної громади Дніпропетровської області, не з`явився, таким чином обов`язки військової служби з 16.03.2025 не виконує та відсутній на військовій службі понад 3 (три) доби, в зв`язку з чим в його діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення та дисциплінарного проступку. Зброя, видана солдату ОСОБА_1 знаходиться в розташуванні підрозділу військової частини НОМЕР_1 , засоби індивідуального захисту видані військовослужбовцю в розташуванні підрозділу військової частини НОМЕР_1 відсутні. За фактом завданої матеріальної шкоди внаслідок самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.05.2025 № 2009/ОКП призначене службове розслідування. На підставі означеного рішення командира військової частини наказане наступне:
« 1. Службове розслідування призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2025 № 1330/ОКП «Про призначення службового розслідування для з`ясування причин і умов відсутності на службі солдата ОСОБА_1 », вважати завершеним. 2. Факт самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 тривалістю понад 3 (три) доби в умовах воєнного стану командиром 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 , вважати встановленим. 3. Питання про притягнення командира 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за відсутність на службі без поважних причин та за порушення вимог абзаців 2, 3, 5 статті 11; статей 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 2, абзаців 2, 3, 4 статті 3, абзаців 2, 6 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення до військової частини НОМЕР_1 . 4. Начальнику відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 , на підставі підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, командира 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , вивести в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . 5. Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 : 5.1. Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, за відсутність на службі без поважних причин командиру 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 16 березня 2025 року; 5.2. Відповідно до пункту 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, за невихід на службу без поважних причин командиру 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 не виплачувати премію за березень 2025 року; 5.3. Відповідно до пункту 15 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, за самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 командиру 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 не виплачувати додаткову винагороду за березень 2025 року. 6. Заступнику командира військової частини з психологічної підтримки персоналу - начальнику відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 направити до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, повідомлення про вчинення солдатом ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, та копію матеріалів проведеного службового розслідування.
Відповідачем надане повідомлення від 24.03.2025 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, про вчинення солдатом ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, та копії матеріалів проведеного службового розслідування.
Відповідно до витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань, наявна наступна інформація:
«Номер кримінального провадження: №62025170030022146 від 14.10.2025, 
Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення:
ОСОБА_1 21.03.1994 3441306771 ЗСУ-вч- НОМЕР_1 , солдат за мобілізацією, командир 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , з 16.03.2025, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби та не повернувся з відпустки по лікуванню до місця тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 . Проживає: АДРЕСА_2 ., м.т.: НОМЕР_4 .
Орган досудового розслідування: Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління ДБР. розташованого у місті Полтаві».
Згідно листа з оголошеною цінністю із описом поштового відправлення, позивач направив рапорт 22.04.2026 (без дати – квітень 2026 року) про звільнення із військової служби на підставі підпункту «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктів 225, 233, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, командиру військової частини НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ), яке не отримане адресатом, відповідно до трекінгу «Укрпошта» 08.05.2026 №6330158815577 (за закінченням терміну зберігання).
Рапорт позивача адресований командиру військової частини НОМЕР_1 , до рапорту долучені додатки: нотаріально посвідчені копії свідоцтва про народження дітей, свідоцтва про шлюб та копія паспорту та ідентифікаційного коду. 
Відповідач зазначає, що підрозділи військової частини не перебували у квітні за місцем постійної дислокації за юридичною адресою, а виконують завдання на території України у визначених районах.
Позивач на момент самовільного залишення військової частини обіймав посаду командира 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 у званні солдат, після самовільного залишення місця служби.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2025 №2124 «Про результати службового розслідування з`ясування причин і умов відсутності на службі солдата ОСОБА_1 », командир 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 виведений в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , тобто його безпосереднім військовим начальником – є командир військової частини.
Відповідач зазначив, що військова частина НОМЕР_1 із квітня 2026 року виконує завдання в районах ведення бойових дій на територіях поза межами Полтавської області, особовий склад військової частини відсутній за місцем юридичної адреси, що підтверджене судом наданими відповідачем витягами із наказів про проходження служби позивачем.
Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо відсутності розгляду його рапорту командиром військової частини, позивач звернувся до суду із цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.
Частиною 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р. затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, в редакції змін внесених згідно з Указом Президента № 439/2023 від 18.07.2023 р. (в подальшому - Положення №1153), яким визначається порядок проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до пункту 116, 122 Положення №1153, перебування військовослужбовців у розпорядженні відповідних командирів:
116. Зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: 12-1) відсторонення військовослужбовця від посади під час досудового розслідування або судового провадження - до закінчення строку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження або до його скасування в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України;
Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади, а під час дії воєнного стану - наказами командувачів військ оперативних командувань, командувачів повітряних командувань, командирів корпусів, начальників регіональних органів військового управління Сил територіальної оборони Збройних Сил України та прирівняних до них і вище посадових осіб відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, зараховані у розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12-1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби, визначені командирами (начальниками) військових частин, у списках особового складу яких вони перебувають.
Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).
122. Військовослужбовці, відсторонені від посад, зараховуються у розпорядження відповідної посадової особи з дня, що настає за днем відсторонення, та продовжують проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають (якщо до них не застосовано запобіжних заходів кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою). Військовослужбовці, усунені або відсторонені від виконання службових обов`язків, продовжують проходити військову службу, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених командиром військової частини, якщо до них не застосовано запобіжних заходів або покарань, визначених у підпунктах 12-1, 13 пункту 116 цього Положення.
Права посадових осіб щодо звільнення з військової служби, вимоги та порядок звільнення з військової служби, в тому числі військовослужбовців, які призвані за мобілізацією на період воєнного стану врегульовано розділом ХІІ Положення № 1153.
Відповідно до п. 233 Положення № 1153, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Згідно із підпунктом 2 пунктом 225 Положення №1153, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Відповідно пунктів Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі – Статут):
7. Внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири. У разі розташування в одному приміщенні кількох підрозділів, командири яких не мають спільного безпосереднього начальника, керівництво внутрішньою службою наказом командира військової частини покладається на командира одного з цих підрозділів. Безпосереднім організатором внутрішньої служби у військовій частині є начальник штабу, а в роті - головний сержант роти.
14. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
31. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
32. За своїми військовими званнями начальниками є:
військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини;
військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу;
майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу;
полковники, капітани 1 рангу, бригадні генерали, коммодори, генерал-майори, контр-адмірали, генерал-лейтенанти, віце-адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу;
генерали, адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення № 1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 р. за № 438/16454 (в подальшому - Інструкція № 170).
Згідно з п. 14.10 Інструкції № 170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Відповідно до абз. 13 п. 14.10 Інструкції №170, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Рапорт передбачає собою вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим зверненням військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.
Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України № 735 від 28.12.2016 р. (в подальшому - Інструкція № 735).
Відповідно до п. 1 розділу ІІІ Інструкції №735, посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.
Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції №735, рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.
За правилами п. 5 розділу ІІІ Інструкції №735 звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.
Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Пунктом 7 розділу ІІІ Інструкції №735 визначено, що відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.
Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Інструкції №735, рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка додається до матеріалів перевірки звернення.
З системного аналізу вказаних норм права, вбачається, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту, які мають бути прийняті в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
Наказом Міністерства оборони України № 531 затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. (в подальшому - Порядок № 531), який визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.
Пунктами 2-4 розділу І Порядку № 531 визначено, що з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).
Розділом ІІ зазначеного Порядку визначено форми рапортів, де зокрема п. 1 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Особливості подання та розгляду рапортів у паперовій формі регламентовані розділом ІІІ Порядку № 531.
Згідно з пунктами 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 9 розділу III Порядку № 531 у рапорті у паперовій формі військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок "Рапорт"; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис. Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку, а саме: погоджено або не погоджено (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада безпосереднього командира (начальника), військове звання, підпис, ім`я прізвище; погоджено або не погоджено (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника), військове звання, підпис, ім`я прізвище; погоджено або не погоджено (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника), військове звання, підпис, ім`я прізвище.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Аналізуючи вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає: подання військовослужбовцем рапорту “по команді” про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу щодо звільнення зі служби; здача посади та розрахунок при звільненні; постановка на військовий облік у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
Суд встановив, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2025 №2124 «Про результати службового розслідування з`ясування причин і умов відсутності на службі солдата ОСОБА_1 », встановлене, що позивач самовільно залишив військову частину 16.03.2025.
Станом на момент подання рапорту позивач самовільно залишив розташування військової частини, позивач не спростував та не заперечив цих обставин.
У п.1 розділу ІІІ Порядку № 531 визначені вимоги, що паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади тощо.
При досліджені змісту рапорту позивача, що наявний в матеріалах справи та є предметом розгляду у даній справі, судом встановлене, що рапорт поданий командиру військової частини, безпосередньому начальнику позивача, оскільки позивач виведений в розпорядження командира військової частини. Рапорт позивача направлений військовій частині, а не за місцем проходження служби командиром військової частини в районах виконання бойових завдань підрозділами частини.
Указаний рапорт не відповідає приписам п.1 розділу ІІІ Порядку № 531, оскільки зазначене, що посада позивача «стрілець», у той же час наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2025 №2124 «Про результати службового розслідування з`ясування причин і умов відсутності на службі солдата ОСОБА_1 » командира 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , вивести в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .
Тобто позивач не звільнений із займаної посади, а виведений у розпорядження командира військової частини за займаною посадою командира відділення взводу.
Зазначена посада стрільця у рапорті не відповідає посаді, яку займає позивач, як командир відділення взводу.
Позивачем не надані докази того, що командир відповідача військової частини НОМЕР_6 є командиром бригади чи полку та має повноваження на звільнення позивача із військової служби, відповідно до пункту 225 Положення №1153, або посадовою особою, яка відповідно до пункту 8 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них, оскільки командир військової частини НОМЕР_6 має військове звання підполковника, а не полковника.
Відповідно до п. 78 Правил надання послуг поштового зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2023 р. № 1071) (далі Правила № 270), поштові відправлення, адресовані юридичним особам, можуть видаватися їх представникам, уповноваженим в установленому законодавством порядку на одержання поштових відправлень.
У п. 80 Правила № 270, зазначено, що поштові відправлення для адресатів (одержувачів), місце перебування яких розташоване поза межами населеного пункту, вручаються таким адресатам (одержувачам) на найближчому до них об`єкті поштового зв`язку.
У відзиві на позовну заяву представником відповідача, зазначено, що з квітня 2026 року військова частина бере безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України поза межами пункту постійної розташування військової частини, тобто поза межами Полтавської області.
Зазначені обставини позивач та представник позивача не спростовують.
Документом яким підтверджується дата вручення поштового відправлення та прізвище одержувача відповідно до пп. 9 п. 2 Правила № 270 є повідомлення про вручення поштового відправлення.
Також суд не встановив, що військова частина отримала поштове відправлення, оскільки таке поштове відправлення повернулось позивачу за закінченням терміну зберігання.
Додатково у формі Опису вкладення до поштового відправлення з оголошеною цінністю (ф.107) затверджено Наказ АТ «Укрпошта» зазначається номер поштового відправлення.
У наданому суду описі вкладення до поштового відправлення з оголошеною цінністю відсутній номер поштового відправлення № 6330158815577.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив відсутність належних доказів вручення кореспонденції відповідачу, оскільки до суду не надані належні докази повідомлення про вручення поштового відправлення військовій частинні рапорту із додатками про дату вручення та прізвище одержувача кореспонденції, а рапорт не відповідає вимогам Порядку №531.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що оскільки позивач із рапортом до військової частини про його звільнення з військової служби у встановленому законом порядку не звертався, вказані обставини виключають об`єктивну можливість прийняття будь-якого рішення за відсутності отриманого рапорту відповідачем.
Відсутність позивача на службі без поважних причин (самовільне залишення частини), на переконання суду, перешкоджає вирішенню питання звільнення з військової служби, оскільки відсутня можливість вчинення дій, напряму передбачених вимогами Інструкції №170 (пункт 12.7 розділ XII. Звільнення з військової служби), зокрема проведення співбесіди, здача посади та військового майна тощо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2022 у справі №9901/276/19 висловила правову позицію, згідно якої протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Верховний Суд неодноразово зазначав у подібних відносинах щодо мобілізації в умовах воєнного стану та дотримання правил військового обліку військовозобов`язаними, що для надання правової оцінки бездіяльності відповідача встановленню, передусім, підлягає факт отримання рапорту, заяви чи звернення особи про вчинення певних дій.
У контексті широкого тлумачення виконання громадянами конституційного обов`язку щодо захисту України в умовах воєнного стану та мобілізації, праву військовозобов`язаного чи військовослужбовця на звернення до органу військового управління чи безпосереднього командира для вирішення питання службового чи особистого характеру кореспондує обов`язок відреагувати на отримане звернення, заяву чи рапорт.
Лише із вказаною обставиною отримання відповідачем звернення чи заяви позивача чинне законодавство пов`язує виникнення у відповідача обов`язку щодо його розгляду та вирішення по суті для вчинення чи нездійснення певних дій у реєстрі із питань військового обліку та дотримання позивачем правил військового обліку.
За протилежних обставин, не виникає протиправної бездіяльності відповідача.
Праву військовозобов`язаного на звернення до безпосереднього командира для вирішення питання проходження служби кореспондує обов`язок відповідача відреагувати на поданий рапорт.
Для надання правової оцінки протиправної відмови відповідача встановленню, передусім, підлягає факт отримання рапорту за встановленою формою позивача про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Тільки за вказаною обставиною отримання рапорту по команді чинне законодавство пов`язує виникнення у відповідача обов`язку щодо його розгляду та вирішення по суті.
Суд враховує процесуальну поведінку позивача, що позивач не подав жодного заперечення стосовно обставин самовільного залишення частини.
Системний аналіз наявних матеріалів справи та доводів позивача, свідчить про те, що позивач не проходить військову службу у військовій частині, оскільки здійснив самовільне залишення місця проходження військової служби, і жодного доказу на подання рапорту командиру по команді не надав.
Відсутність у змісті позову деталізації обставин та підстав позову щодо подання та вручення (направлення) рапорту відповідачу із кореляцією наданих до позовної заяви доказів, які підтверджують дану обставину, на переконання суду, свідчить про відсутність в матеріалах справи доказу вручення рапорту у встановленій формі військовій частині.
Суд висновує, що оскільки позивачем не доведений факт звернення у встановленому законом порядку із рапортом у встановленій формі про його звільнення з військової служби до безпосереднього командира позивача, командира військової частини, то відсутні підстави для визнання протиправної відмови відповідача щодо відмови у розгляді рапорту позивача про звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період на час воєнного стану на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Тотожний висновок ухвалений Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 26 січня 2026 року у справі № 520/24921/25 у подібній справі:
"Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивачем не доведено факту звернення у встановленому законом порядку з рапортом про звільнення його з військової служби до військової частини НОМЕР_1 та до безпосереднього його командира, тому відсутні підстав для визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту позивача від 08.08.2025 р. про звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню."
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправною відмови військової частини, яка полягає у не розгляді рапорту позивача про звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання командира військової частини розглянути по суті та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби за підпунктом «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зазначає, що вказані вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправною відмови військової частини.
Оскільки судом не встановлені підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправною відмови військової частини, яка полягає у не розгляді рапорту позивача, про звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», то відповідно відсутні правові підстави для задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання військової частини розглянути по суті та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби за підпунктом «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Інші доводи сторін не впливають на висновки суду у цьому рішенні.
В адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб такого суб?єкта, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. uberrima fides - найбільш добросовісний).
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. 
Принципи адміністративної процедури є добросовісність і розсудливість (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про адміністративну процедуру” 17 лютого 2022 року № 2073-IX).
Стаття 10 Закону України “Про адміністративну процедуру” пояснює добросовісність і розсудливість в адміністративній процедурі. Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними.
Поведінка, яка суперечить добросовісності, “легітимним очікуванням”, “належному урядуванню” та “правовій визначеності” не може бути правомірною, як і всі рішення пов`язані із нею.
Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland),заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Таки чином, в контексті обставин даної справи судом надана оцінка та відповідь на всі доводи позивача та відповідача, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | В.І. Бевза