П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2026 року місто Київ
справа № 752/4675/25
провадження № 22-ц/824/2141/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:
позивач- КП «Керуюча компанія з обслуговування фонду Голосіївського району м. Києва»
відповідач - ОСОБА_1 

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Лазьком Сергієм Вікторовичем,

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І.,

у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплати) з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплати) з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. 
Позов обґрунтовано тим, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» з 01.05.2015 надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території в будинку АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .
Відповідач є власником квартири та споживачем послуг, а тому зобов`язаний забезпечити їх своєчасну оплату.
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за період з 01.01.2018 по 01.01.2025 утворилася заборгованість, яка складається з основного боргу в сумі 34807,81 грн., інфляційних втрат в розмірі 11751,32 грн. та 3% річних в сумі 3705,53 грн., що загалом становить 50264,66 грн.
З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 11.04.2025, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплата), яка складається з основного боргу у розмірі 25175,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 12443,21 грн. та 3% річних в розмірі 3948,41 грн., що загалом становить 41566,70 грн. та судові витрати на розрахунковий рахунок.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2018 по 31.03.2025 в сумі 23575, 08 грн., 3% річних за період з 01.01.2018 по 23.02.2022 та за період з 30.12.2023 по 31.03.2025 в сумі 3819, 15 грн., інфляційні втрати за період з 01.01.2018 по 23.02.2022 та за період з 30.12.2023 по 31.03.2025 в сумі 12188, 32 грн., що загалом становить 39582, 55 грн.
Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь КП. «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» судові витрати в розмірі 2883, 26 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Лазько С.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Зокрема, зазначав про те, що 16.09.2003 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого була квартира АДРЕСА_2 загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м. У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення, та вселити його в цю квартиру. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 16.09.2022 позов було задоволено. Лише 31.10.2022 року в результаті виконавчих дій державного виконавця фактично були виселені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2 , а відповідач був вселений в цю квартиру, що підтверджується відповідними Актами державного виконавця від 31.10.2022р. Таким чином, відповідач щонайменше з грудня 2015 року до 31.10.2022 року не мав доступу та не користувався своєю власністю - квартирою АДРЕСА_2 , оскільки, як було встановлено судом в іншій цивільній справі, в цій квартирі незаконно проживали треті особи  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та обмежували відповідача у доступі до своєї власності. За вищевказаних обставин саме з третіх осіб (не сторони по справі) повинно бути стягнуто заборгованість з ПДВ за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплати) за період з 01.01.2018 року по 31.10.2022р. в розмірі 23575,08 грн.
Також зазначає, що суд першої інстанції неправильно провів розрахунок 3% річних та інфляційні втрати за період з 01.01.2018р. по 23.02.2022р. та за період з 30.12.2023р. по 31.03.2025р., оскільки виключивши з розрахунку позивача період з 24.02.2022р. до 29.12.2023р. сума 3% відсотків річних зменшилась всього на 129,26 грн., а сума інфляційних втрат зменшилась всього на 254,89 грн. 
Вказує, що якщо суд прийде до висновку, щодо існування заборгованості з ПДВ за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплати) за період з 01.01.2018 року по 31.03.2025р. в розмірі 23575,08 грн., то станом на 31.03.2025р. сума інфляційних втрат становила б - 7 212,88 грн., а сума 3 % річних - 2 183,71 грн.
24.10.2026 позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.07.2026 в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майне та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.07.2024 №386468678 на підставі договору купівлі - продажу від 16.09.2003 власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 2.2 Статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» предметом діяльності підприємства є надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території та інших житлово-комунальних послуг.
На виконання зазначених послуг позивачем укладені договори з суб`єктами господарювання щодо закупівлі електричної енергії, надання послуг з дератизації та дезінсекції, обслуговування вентиляційних каналів, телекомунікаційного обладнання, технічного обслуговування ліфтів тощо.
Відповідно до розрахунку за адресою: АДРЕСА_3 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , станом на 01.03.2025 заборгованість за спожиті комунальні послуги складає 25175,08 грн., нараховані 3% річних за період з січня 2018 року по березень 2025 року в розмірі 3948,41 грн. та інфляційна складова за період з січня 2018 року по березень 2025 року в розмірі 12443,21 грн.
За цей період відповідач надані послуги оплачував не в повному обсязі.
Відповідно до квитанції №241309671 від 07.04.2025 ОСОБА_7 сплатив на користь позивача 1600 грн., призначення платежу: утримання будинків та прибудинкової території, о/р НОМЕР_2 .
Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16.09.2020 по справі №752/21028/15-ц, яке залишено без змін постановами Київського апеляційного суду та Верховного Суду, виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. Вселено ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_2 .
На примусове виконання зазначеного рішення були видані виконавчі листи №752/21028/15-ц, на підставі яких були відкриті виконавчі провадження №№ НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8.
Відповідно до постанов старшого державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. від 15.11.2022, 17.11.2022, 20.04.2023, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №752/21028/15-ц закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження»
Згідно акту старшого державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. від 31.10.2022 виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. Вселено ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, у тому числі відповідач відповідно до порядку, передбаченому ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не відмовився від надання позивачем послуг, внаслідок чого виникла підстава для звільнення від їх оплати. Оскільки ОСОБА_1 є власником квартири, то обов`язок утримувати своє майно та оплачувати відповідні отримані послуги має саме він. Водночас, судом встановлено, що свої обов'язки щодо оплати отриманих житлово-комунальних послуг відповідач виконував неналежним чином, що призвело до виникнення заборгованості. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування збитків.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Встановивши, що ОСОБА_1 , будучи споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач, неналежним чином виконує свої обов`язки щодо оплати вартості отриманих послуг, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не повинен нести обов`язок щодо оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2018 по 31.10.2022 у зв`язку з тим, що він фактично не проживав у квартирі та був позбавлений можливості користуватися нею через незаконні дії третіх осіб, не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником спірної квартири з 16.09.2003, що сторонами не заперечувалося. 
Відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує, а згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати належне йому майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, саме на власника покладається обов`язок забезпечувати належне утримання належного йому майна та нести витрати, пов`язані з його утриманням.
Згідно зі статтями 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги за встановленими тарифами, а оплата здійснюється щомісячно. 
Посилання апелянта на те, що він був позбавлений можливості користуватися квартирою внаслідок незаконного проживання у ній інших осіб, саме по собі не свідчить про відсутність у нього передбаченого законом обов`язку щодо утримання належного йому майна та оплати послуг, які надавалися виконавцем для забезпечення функціонування багатоквартирного будинку. Послуги з утримання будинку та прибудинкової території спрямовані не на обслуговування окремої особи, а на забезпечення належного технічного стану спільного майна будинку, його інженерних мереж, ліфтового господарства, санітарного утримання, освітлення місць загального користування, прибирання прибудинкової території та інших робіт, що виконуються незалежно від факту проживання чи не проживання власника у квартирі. Саме тому обов`язок зі сплати вартості таких послуг пов`язується законом із правом власності на об`єкт нерухомості.
При цьому суд першої інстанції правильно врахував правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 та від 18.05. 2020 у справі № 176/456/17, відповідно до якої відсутність укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не звільняє споживача від обов`язку оплачувати фактично надані житлово-комунальні послуги.
Колегія суддів також враховує, що чинним законодавством передбачено механізми реалізації прав споживача у випадку тимчасового не проживання або необхідності припинення надання окремих житлово-комунальних послуг. Так, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та умов типових договорів споживач має право звернутися до виконавця із відповідною заявою щодо припинення або обмеження надання окремих житлово-комунальних послуг у випадках, передбачених законом. Однак матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач у період, за який заявлено вимоги, звертався до позивача із заявою про припинення надання послуг, про припинення їх нарахування чи про здійснення перерахунку. Відтак відповідач не скористався передбаченими законом способами захисту своїх прав під час виникнення спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість має бути стягнута безпосередньо з осіб, які незаконно проживали у квартирі, також не можуть бути прийняті до уваги. Правовідносини між позивачем як виконавцем житлово-комунальних послуг та відповідачем як власником квартири є самостійними і не залежать від наявності у відповідача спору з третіми особами щодо користування належним йому майном. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідач не позбавлений права звернутися в порядку цивільного судочинства з окремим позовом до осіб, які незаконно користувалися квартирою, про відшкодування завданих йому збитків, у тому числі витрат, понесених у зв`язку з оплатою житлово-комунальних послуг. 
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом розміру трьох процентів річних та інфляційних втрат. Суд першої інстанції правильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України, а також врахував вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», виключивши із періоду нарахування час, протягом якого законодавством була встановлена заборона на нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних. При цьому апелянт, стверджуючи про неправильність здійсненого судом розрахунку, не надав належного, обґрунтованого розрахунку із зазначенням методики його здійснення, застосованих індексів інфляції та розрахунку трьох процентів річних, а тому такі доводи зводяться лише до незгоди із висновками суду та не спростовують правильності здійсненого судом розрахунку.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд першої інстанції надав оцінку усім поданим доказам, виклав мотиви, з яких прийняв їх до уваги, а також зазначив підстави, з яких відхилив можливі заперечення відповідача. Підстав вважати таку оцінку такою, що суперечить вимогам процесуального закону, колегія суддів не встановила.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на правильність їх не впливають, зводяться до незгоди з висновками суду.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Лазьком Сергієм Вікторовичем, залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус