ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

17 липня 2026 року	Справа №160/16447/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Прудника С.В. 	 	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

12.06.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 11.06.2026 року через систему “Електронний суд” позовна заява ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, в якій позивач просить суд:
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України протиправною та скасувати рішення Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, викладене у листі від 11.06.2026 року;
- зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Збройних Сил України повторно розглянути зареєстровану 29.04.2026 року під номером Б-5034 скаргу на свідоцтво про хворобу № 103 від 19.03.2024 року з урахуванням висновків суду.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України з 24.07.2023 року по 02.05.2024 року та під час проходження служби пройшов військово-лікарську експертизу, за результатами якої було складено свідоцтво про хворобу №103 від 19.03.2024 року. Позивач вважає вказане свідоцтво таким, що не відповідає фактичному стану його здоров`я, складене без належного врахування усіх медичних документів та прийняте з порушенням вимог законодавства, яке регулює порядок проведення військово-лікарської експертизи. З метою захисту своїх прав позивач звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України зі скаргою на свідоцтво про хворобу №103 від 19.03.2024 року та просив перевірити законність і обґрунтованість висновків, викладених у ньому. За результатами розгляду зазначеної скарги ЦВЛК ЗСУ листом від 11.06.2026 року повідомила позивача про відсутність підстав для її задоволення та фактично залишила без змін оскаржуване свідоцтво про хворобу. Не погоджуючись із таким рішенням, позивач вважає, що відповідачем не було проведено належної та всебічної перевірки викладених у скарзі доводів, не надано належної оцінки наданим медичним документам та не спростовано його аргументів щодо невідповідності висновків військово-лікарської комісії фактичному стану здоров`я. На думку позивача, відповідь ЦВЛК ЗСУ має формальний характер, не містить достатнього обґрунтування та свідчить про неналежне виконання відповідачем покладених на нього повноважень щодо перегляду висновків військово-лікарської експертизи. У зв`язку із наведеним позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, скасувати рішення, викладене у листі від 11.06.2026 року, та зобов`язати відповідача повторно розглянути його скаргу на свідоцтво про хворобу №103 від 19.03.2024 року з урахуванням висновків суду. 
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2026 року, зазначена вище справа була розподілена та 15.06.2026 року передана судді Пруднику С.В.
17.06.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи. 
19.06.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено повністю.
24.06.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено повністю.
29.06.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено повністю.
06.07.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено повністю.
16.07.2026 року від Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України є штатною військово-лікарською комісією та органом військового управління, який відповідно до вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (далі – Положення №402), здійснює керівництво діяльністю ВЛК регіонів та є керівним органом з питань військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України. Відповідач вказав, що відповідно до підпунктів 2.3.1, 2.3.3 пункту 2.3 глави 2 розділу І Положення №402 до повноважень ЦВЛК ЗС України належить організація військово-лікарської експертизи, розгляд заяв, пропозицій і скарг з питань військово-лікарської експертизи, а також відповідно до підпункту 2.3.4 пункту 2.3 глави 2 розділу І Положення №402 ЦВЛК має право розглядати, переглядати, скасовувати або затверджувати постанови будь-яких ВЛК Збройних Сил України. Разом з тим, відповідач зазначив, що позивач ОСОБА_1 звернувся до ЦВЛК ЗС України зі скаргою (вх. № Б-5034 від 29.04.2026 року) щодо незгоди із постановою ВЛК Комунального некомерційного підприємства «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», оформленою у свідоцтві про хворобу №103 від 19.03.2024 року. За результатами розгляду зазначеної скарги та аналізу доводів позивача ЦВЛК ЗС України листом від 06.04.2026 року №598/9/8198 надала відповідь, у якій роз`яснила порядок оскарження постанов ВЛК та зазначила, що свідоцтво про хворобу №103 від 19.03.2024 року ЦВЛК ЗС України не розглядалося та не затверджувалося. Відповідач послався на пункт 3.13 глави 3 розділу ІІ Положення №402, відповідно до якого громадяни, звільнені з військової служби у запас або відставку, які не погоджуються з постановою ВЛК про ступінь придатності до військової служби на момент звільнення та порушують питання про її перегляд, підлягають повторному медичному огляду ВЛК закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України за направленням керівника відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. На думку відповідача, позивачу було запропоновано звернутися із відповідною заявою, медичними та військово-обліковими документами до ТЦК та СП за місцем проживання для отримання направлення на медичний огляд ВЛК, однак позивач не скористався передбаченим Положенням №402 порядком. Крім того, відповідач зазначив, що доводи позивача щодо порушення процедури проведення військово-лікарської комісії під час складання свідоцтва про хворобу №103 від 19.03.2024 року ґрунтуються виключно на суб`єктивній оцінці ним обставин проходження ВЛК та не підтверджені належними, допустимими і достовірними доказами. На переконання відповідача, наведені позивачем обставини не свідчать про порушення вимог Положення №402 та не могли вплинути на порядок проведення медичного огляду чи оформлення його результатів. Також відповідач послався на положення статей 77, 242 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначив, що саме сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. При цьому відповідач звернув увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19, відповідно до якої обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність своїх рішень не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги. Підсумовуючи викладене, відповідач зазначив, що ЦВЛК ЗС України діяла виключно в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України, законами України та Положенням №402, надала позивачу належну відповідь на його звернення, а тому підстави для визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача вчинити певні дії відсутні. У зв`язку з викладеним Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України просила суд продовжити строк для подання відзиву, долучити його до матеріалів справи та відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Щодо клопотання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву
Розглянувши клопотання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у відзиві на позовну заяву відповідач викладає заперечення проти позову.
Згідно з частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.
Частиною першою статті 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи може поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Водночас відповідно до частини другої цієї статті встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Отже, продовження процесуального строку є правом суду, яке реалізується за наявності об`єктивних, поважних та підтверджених належними доказами обставин, що перешкоджають своєчасному вчиненню відповідної процесуальної дії.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду про відкриття провадження у справі відповідачу було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву відповідно до вимог статті 162 КАС України.
Звертаючись із клопотанням про продовження строку для подання відзиву, Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України не навела конкретних обставин, які б об`єктивно унеможливлювали підготовку та подання відзиву у визначений судом строк, а також не надала доказів існування таких обставин.
Саме лише посилання на необхідність додаткового часу для підготовки відзиву не може бути безумовною підставою для продовження процесуального строку, оскільки учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися наданими їм процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки (частина друга статті 44 КАС України).
Крім того, суд враховує, що відповідач є суб`єктом владних повноважень, який має організаційні та кадрові можливості для забезпечення належного представництва своїх інтересів у суді, а тому посилання на необхідність додаткового часу без зазначення конкретних причин не свідчить про наявність поважних підстав для продовження строку.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що клопотання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації.
24.07.2023 року позивач був призваний на військову службу по мобілізації та проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді навідника десантно-штурмового відділення десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти Десантно-штурмового батальйону, у військовому званні солдат.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2024 року № 6195 УБД про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, позивач у період з 02.10.2023 року по 10.11.2023 року безпосередньо брав участь у таких заходах, перебуваючи у районі виконання бойових завдань - АДРЕСА_1 .
Підставою для видачі зазначеної довідки були, зокрема, витяг із журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 за 10.11.2023 року, наказ командира військової частини НОМЕР_1 з основної діяльності № 4606 від 30.11.2023 року, а також витяги з наказів командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині № 279 від 02.10.2023 року та № 320 від 10.11.2023 року.
Матеріалами справи підтверджується, що 10.11.2023 року о 11 годині 00 хвилин під час виконання бойового завдання поблизу села Мала Токмачка Пологівського району Запорізької області позивач отримав поранення, у зв`язку з чим йому була оформлена довідка про обставини травми № 3935 від 11.12.2023 року.
Після отримання поранення позивач проходив лікування:
у військовій частині НОМЕР_2 у період з 10.11.2023 року по 11.11.2023 року; 
у КНП «Міська лікарня № 7» Запорізької міської ради у період з 11.11.2023 року по 28.11.2023 року; 
у КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» у період з 09.02.2024 року по 19.03.2024 року, де одночасно проходив медичне обстеження та військово-лікарську комісію. 
За результатами проходження військово-лікарської комісії було складено свідоцтво про хворобу № 103 від 19.03.2024 року, відповідно до якого позивачу встановлено діагнози:
шизотиповий розлад - захворювання, яке визначено як таке, що не пов`язане з проходженням військової служби; 
хронічний холецистит без порушення функції травлення; 
зміцнілі рубці лівої половини грудної клітки, лівого плеча та правої сідниці після поранення 10.11.2023 року без порушення функції, яке визначено як таке, що пов`язане з проходженням військової служби та захистом Батьківщини. 
Також у свідоцтві про хворобу зазначено наявність зміцнілих рубців обох ліктьових ямок та шиї зліва після самоушкодження у 2006 році, які визначено як травму, що не пов`язана з проходженням військової служби.
На підставі статті 16 «а» графи ІІ Розкладу хвороб, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року № 402, позивача було визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
02.05.2024 року позивач був звільнений із військової служби у відставку.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 31.10.2024 року, відповідно до якого він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
31.01.2026 року позивач звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України зі скаргою на свідоцтво про хворобу № 103 від 19.03.2024 року, у якій просив його скасувати, посилаючись на порушення процедури проведення військово-лікарської комісії, зокрема на неналежне проведення медичного огляду, порушення принципів об`єктивності, неупередженості та обґрунтованості висновків ВЛК, передбачених пунктом 2.1 глави 2 розділу І наказу Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 року.
Позивач зазначав, що під час проходження ВЛК посадовими особами КНП ЛОР «ЛОКПЛ» та членами ВЛК були допущені порушення процедури, які, на його думку, вплинули на правильність висновку, викладеного у свідоцтві про хворобу № 103 від 19.03.2024 року. Зокрема, позивач посилався на дії лікаря-психіатра, інших членів ВЛК та голови ВЛК, а також на неврахування окремих відомостей медичної документації.
22.04.2026 року позивач повторно звернувся із відповідною скаргою до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, додавши документи на підтвердження проходження військової служби, участі у бойових діях, отримання поранення, проходження лікування та проходження військово-лікарського огляду.
Листом Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 06.04.2026 року №598/8/8198 ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду його звернення щодо незгоди з постановою військово-лікарської комісії Комунального некомерційного підприємства «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про ступінь придатності до військової служби, оформленою свідоцтвом про хворобу від 19.03.2024 року № 103. У зазначеному листі ЦВЛК ЗС України зазначила, що військово-лікарська експертиза у Збройних Силах України організована відповідно до вимог Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 року за № 1109/15800 (далі - Положення № 402). ЦВЛК ЗС України послалася на положення пункту 3.13 глави 3 розділу ІІ Положення № 402, відповідно до якого громадяни, звільнені з військової служби у запас або у відставку, які не погоджуються з постановою ВЛК щодо ступеня придатності до військової служби на момент фактичного звільнення та порушують питання про перегляд такої постанови, проходять медичний огляд військово-лікарськими комісіями закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України. При цьому такий медичний огляд проводиться незалежно від причин звільнення з військової служби, але не пізніше ніж через п`ять років після такого звільнення. Також у листі зазначено, що для вирішення питання щодо направлення на повторний медичний огляд особа повинна звернутися до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання із заявою, медичними документами та військово-обліковими документами. ЦВЛК ЗС України окремо звернула увагу, що стосовно осіб, звільнених з військової служби у зв`язку з психічними розладами, додатково подається висновок закладу охорони здоров`я про зміну або зняття раніше встановленого діагнозу, на підставі якого особу було визнано непридатною (обмежено придатною) до військової служби. Відповідно до роз`яснень ЦВЛК ЗС України, штатна військово-лікарська комісія у разі необхідності додатково витребовує та спільно з головними (провідними) медичними фахівцями військово-медичних клінічних центрів вивчає медичні та інші документи, що характеризують стан здоров`я особи як у період проходження військової служби, так і після звільнення. У випадку встановлення підстав для задоволення звернення особи штатна ВЛК через відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки направляє її на огляд ВЛК з метою визначення придатності до військової служби на теперішній час, за результатами якого оформлюється довідка ВЛК або свідоцтво про хворобу. Ураховуючи зазначене, позивачу було запропоновано, з метою отримання направлення на медичний огляд ВЛК, звернутись з відповідною заявою, медичними та військово-обліковими документами до ТЦК та СП за місцем проживання.
Не погоджуючись з наданою відповіддю, позивач звернувся до Офісу Президента України з заявою від 11.05.2026 року, яка за належністю була направлена до ЦВЛК ЗС України.
За результатами розгляду згаданої заяви, листом №598/4/14347 від 11.06.2026 року ОСОБА_2 було повідомлено, що на його попереднє звернення з порушеного питання ЦВЛК ЗС України було надано вичерпну та обґрунтовану відповідь листом ЦВЛК ЗС України від 06.04.2026 року №598/9/8198, яку направлено на зазначену ним адресу для листування, та повторно направлено копію згаданої відповіді додатком.
Не погоджуючись із діями та рішенням Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, викладеними у листі від 11.06.2026 року, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам, дослідивши подані докази у їх сукупності, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Дотримання цього принципу є обов`язковою умовою правомірності будь-якого рішення суб`єкта владних повноважень, у тому числі у сфері військово-лікарської експертизи.
Зазначена конституційна норма закріплює один із основоположних принципів діяльності суб`єктів владних повноважень – принцип законності, відповідно до якого будь-яке рішення, дія або бездіяльність органу державної влади мають ґрунтуватися на конкретній нормі права, прийматися уповноваженим суб`єктом та у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи або законні інтереси, та просити про їх захист.
Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України; 
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; 
безсторонньо (неупереджено); 
добросовісно; 
розсудливо; 
пропорційно; 
із дотриманням принципу рівності перед законом. 
Таким чином, судовому контролю в межах адміністративного судочинства підлягає не лише формальна відповідність рішення суб`єкта владних повноважень вимогам законодавства, а й дотримання ним процедури прийняття такого рішення, повнота встановлення фактичних обставин, належне мотивування та відповідність способу реалізації владних повноважень меті, з якою такі повноваження надані.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України за мобілізацією з 24.07.2023 року.
Перед призовом на військову службу позивач 18.07.2023 року пройшов військово-лікарську комісію, за результатами якої був визнаний придатним до військової служби.
Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 на посаді навідника колісних бронетранспортерів позивач отримав поранення 10.11.2023 року під час виконання бойового завдання поблизу села Мала Токмачка Пологівського району Запорізької області.
Обставини отримання травми підтверджуються довідкою про обставини травми №3935 від 11.12.2023 року, відповідно до якої поранення було отримано позивачем під час виконання завдань із захисту Батьківщини.
Після отримання поранення позивач проходив лікування у військовій частині НОМЕР_2 у період з 10.11.2023 року по 11.11.2023 року, а також у КНП «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради у період з 11.11.2023 року по 28.11.2023 року.
У подальшому, з 09.02.2024 року по 19.03.2024 року, позивач перебував на лікуванні у КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», де проходив медичне обстеження та військово-лікарську комісію.
За результатами проходження ВЛК складено свідоцтво про хворобу №103 від 19.03.2024 року, відповідно до якого позивачу встановлено діагноз «шизотиповий розлад», а також визначено інші захворювання та наслідки травм.
Згідно із зазначеним свідоцтвом про хворобу:
захворювання «шизотиповий розлад» визначено таким, що не пов`язане з проходженням військової служби; 
наслідки поранення у вигляді рубців лівої половини грудної клітки, лівого плеча та правої сідниці визначено такими, що пов`язані з проходженням військової служби та захистом Батьківщини; 
позивача, на підставі статті 16 «а» графи ІІ Розкладу хвороб, визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. 
02.05.2024 року позивача було звільнено з військової служби у відставку.
Не погоджуючись із висновками військово-лікарської комісії, позивач звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України зі скаргою на свідоцтво про хворобу №103 від 19.03.2024 року.
У своїй скарзі позивач зазначав про порушення, на його думку, процедури проведення медичного огляду ВЛК, зокрема щодо дій лікаря-психіатра, інших членів комісії, а також посилався на неповне врахування медичної документації, обставин проходження служби, отримання поранення та інших відомостей.
За результатами розгляду зазначеного звернення Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України листом від 06.04.2026 року №598/8/8198 повідомила позивача про порядок перегляду постанов ВЛК відповідно до пункту 3.13 глави 3 розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 (далі - Положення №402).
У вказаному листі відповідач зазначив, що громадяни, звільнені з військової служби у запас або у відставку, які не погоджуються з постановою ВЛК щодо ступеня придатності до військової служби та ставлять питання про перегляд такої постанови, підлягають огляду ВЛК закладів охорони здоров`я у системі Міністерства оборони України за направленням керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Також відповідач роз`яснив позивачу, що для вирішення питання щодо перегляду постанови ВЛК необхідно звернутися до ТЦК та СП за місцем проживання із відповідною заявою, медичними та військово-обліковими документами.
Не погодившись із отриманою відповіддю, позивач звернувся до Офісу Президента України із заявою від 11.05.2026 року, яка була направлена за належністю до ЦВЛК ЗС України.
Листом від 11.06.2026 року №598/4/14347 Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України повідомила позивача, що його попереднє звернення було розглянуто, відповідь від 06.04.2026 року №598/8/8198 є вичерпною та обґрунтованою, а також повторно надала копію зазначеної відповіді.
Оцінюючи наведені обставини, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза у Збройних Силах України проводиться з метою визначення придатності громадян до військової служби за станом здоров`я, а також встановлення причинного зв`язку захворювань, травм, поранень та інших станів здоров`я з проходженням військової служби.
Військово-лікарські комісії є спеціальними органами, до компетенції яких належить проведення медичного огляду та прийняття постанов за результатами такого огляду.
Суд звертає увагу, що адміністративний суд не наділений спеціальними медичними знаннями та не може підміняти собою орган військово-лікарської експертизи шляхом самостійного встановлення діагнозу або визначення ступеня придатності особи до військової служби.
Разом із тим, суд має право перевірити, чи діяла ВЛК у межах наданих їй повноважень, чи дотримано встановленої процедури проведення медичного огляду, чи досліджено необхідні документи та чи є рішення належним чином обґрунтованим.
Такий підхід відповідає правовим висновкам Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.04.2025 року у справі №160/31586/23 зазначено, що у справах щодо оскарження рішень ВЛК суд вправі перевіряти законність таких рішень саме в межах дотримання процедури їх прийняття.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2025 року у справі №480/278/23, відповідно до якої судова перевірка висновку ВЛК здійснюється не шляхом оцінки медичного діагнозу по суті, а шляхом встановлення дотримання передбаченої законом процедури його прийняття.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, відповідач не приймав рішення про відмову позивачу у перегляді постанови ВЛК та не здійснював повторної оцінки медичних висновків, оскільки відповідно до положень Положення №402 така процедура передбачає проведення нового медичного огляду за направленням відповідного ТЦК та СП.
Фактично відповідачем було роз`яснено позивачу встановлений нормативно-правовими актами порядок реалізації його права на перегляд постанови ВЛК.
При цьому, позивачем не доведено, що він звертався до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою про направлення на медичний огляд ВЛК та що йому було відмовлено у такому направленні.
Відтак, твердження позивача про протиправну бездіяльність Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.
Суд також враховує, що відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених законом.
У даній справі позивач, посилаючись на протиправність дій відповідача, не надав належних та допустимих доказів того, що Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України було порушено порядок розгляду його звернення або допущено бездіяльність щодо вирішення порушених ним питань.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, визначений Положенням №402, розглянув звернення позивача та надав відповідь із роз`ясненням передбаченого законодавством порядку перегляду постанови ВЛК.
За таких обставин позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, скасування рішення, викладеного у листі від 11.06.2026 року №598/4/14347, та зобов`язання повторно розглянути скаргу позивача від 29.04.2026 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Згідно із ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно із його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Враховуючи відмову у задоволені позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя С. В. Прудник