Справа № 515/1419/26
Провадження № 2-о/515/2163/26

Татарбунарський районний суд Одеської області 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року м. Татарбунари
Татарбунарський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді Дем`янової О.А.,
за участю: секретаря судового засідання Унгурян Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку окремого провадження в залі суду у м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області про встановлення факту смерті,
В С Т А Н О В И В:
30 липня 2026 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Шалару О.І. звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області із заявою із залученням заінтересованої особи - Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Курган Курганської області, РФ.
В обґрунтування своїх вимог вказав, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть російської федерації. До 2026 року він знав місцезнаходження своєї мами і про її стан. Мама ОСОБА_2 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_1 виданий 06.12.1996 року Білгород - Дністровським РВ УМВС в Одеській області.
Після смерті матері відкрилася спадщина, яка складається із земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих на території Софіївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. 09 липня 2026 року заявник звернувся до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про видачу свідоцтва про смерть матері, про те отримав письмову відмову №1135/224-20 від 09.07.2026 року в зв`язку з тим, що з російською федерацією зупинено всі конвенції, в т.ч. і вихід із конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини від 22.01.1993 року. 
Зазначаючи, що встановлення факту смерті йому необхідне для державної реєстрації факту смерті, отримання свідоцтва про смерть державного зразка та подальшого прийняття спадщини після смерті матері, заявник просив встановити факт смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на території російської федерації.
30 липня 2026 року у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Дем`янову О.А.
Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської від 06 серпня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні в порядку окремого провадження.
Заявник у судове засідання не з`явився.
Представник заявника, адвокат Шалару О.І. у судове засідання не з`явився, через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без його присутності та присутності заявника, заяву підтримав у повному обсязі.
Представник заінтересованої особи - Білгород-Дністровського відділу ДРАЦС у Білгород-Дністровському районі Одеської області, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи у судове засідання не з`явився, заяву про причину неявки суду не надіслав. 
Дослідивши матеріали справи, надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов такого висновку.
Заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Косуліно Куртамишського району Курганської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 24 березня 1999 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.12-14).
Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 30 квітня 1957 року вбачається, що батьком заявника мовою оригіналу (російською мовою) записаний « ОСОБА_4 », матір`ю записана « ОСОБА_5 » (а.с.16).
Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим 28 лютого 1976 року Адамівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, 28 лютого 1976 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Товстопятово Куртамишського району Курганської області. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини із « ОСОБА_7 » змінено на « ОСОБА_8 » (а.с.18).
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Товстопятово Куртамишського району Курганської області, отримала в Білгород-Дністровському РВ УМВС України в Одеській області паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с.15).
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати заявника померла. На підтвердження цієї обставини до матеріалів справи долучено копію Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого реєстраційним органом російської федерації, в якому мовою оригіналу зазначено ім`я померлої « ОСОБА_2 », дату та місце народження « ІНФОРМАЦІЯ_7 », «Курганская обл., Куртамышский р-н, дер.Толстопятово», дату смерті « ІНФОРМАЦІЯ_8 », місце смерті «Российская Федерация, Курганская область, г.Курган», про що «2021 года, октября месяца, 1 числа составлена запись акта о смерти №170219450001000512007», місце державної реєстрації «94500010 Отдел ЗАГС Администрации Кетовского района Курганской области», місце видачі свідоцтва « НОМЕР_6 Отдел ЗАГС Администрации Кетовского района Курганской области» (а.с.17).
За життя ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Білгород-Дністровським РВ УМВС України в Одеській області 06.12.1996, податковий номер НОМЕР_7 ) на праві власності належав Державний акт від 28.08.2002 Р1 458634, виданий на підставі рішення 25 сесії ІІІ скликання Софіївської сільської ради від 05.02.2002 року та Державний акт від 09.01.2001 ІІ-ОД 003127, виданий на підставі рішення Софіївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 09.02.2000 року 139-ІІІ (а.с.7,9).
09 липня 2026 року заявник отримав від Білгород-Дністровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області відповідь від 09.07.2026 року про неможливість видачі повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , серії НОМЕР_8 від 01.10.2021року, виданого відділом ДРАЦС Адміністрації Кетовського району Курганської області у зв`язку із зупиненням дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних,сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м.Москві, у відносинах з Російською Федерацією а Республікою Білорусь (а.с.10).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи державної реєстрації актів цивільного стану можуть видати свідоцтво про смерть:
- встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);
- визнання фізичної особи померлою (статті 305309 ЦПК України).
У частинах третій четвертій статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.
Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545 (далі Інструкція).
Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації.
Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі Правила), встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
За пунктом 7 Правил документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором.
У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів(далі Гаазька конвенція 1961 року). Гаазька конвенція 1961 року набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції.
Частинами 1, 2 статті 1 Гаазької конвенції 1961 року передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.
Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі Конвенція1993 року), укладеної між державами членами СНД, зокрема, Україною і російською федерацією, та ратифікованою Законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Разом з тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
Відповідно до вказаного Закону дію Конвенції 1993 року було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.
Це означає, що дія цієї Конвенції 1993 року, у тому числі, і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Проте, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, яка набрала чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерації і республікою білорусь.
Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінетом Міністрів України було врегульоване питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінетом Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо)у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 (провадження № 61-4479св23) та від 24 грудня 2024 року у справі № 387/228/24 (провадження № 61-11539св24), від 04 серпня 2025 року у справі № 757/27745/24-ц (провадження № 61-2461св25).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, виходячи з вищевикладеного, необхідність у реєстрації факту смерті ОСОБА_2 компетентними органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видачі українського свідоцтва про смерть відсутня. Заявник не позбавлений можливості використовувати свідоцтво про смерть своєї матері (копія якого в нього є), яке видане компетентними органами іноземної держави у будь-яких правовідносинах на території України.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що заява задоволенню не підлягає.
Керуючисьст.ст.3,4,5,10,76,77,78,79,89,263-265,315-319,430 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області про встановлення факту смерті - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , рнокпп НОМЕР_9 , АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа: Білгород-Дністровський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області, код ЄДРПОУ 37894062, адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Грецька, буд.24.

Суддя О.А.Дем`янова