П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 295/335/26 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Т.О. 
Суддя-доповідач - Сушко О.О. 
28 серпня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Сушка О.О. 
суддів: Мацького Є.М.  Залімського І. Г. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області про визнання протиправними і скасування дозволу та рішеннь, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправними і скасування дозволу та рішеннь.
Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідачами не доведено належними й допустимими доказами, що його перебування в Україні становить реальну загрозу національній безпеці. На думку позивача, висновки СБУ ґрунтуються переважно на припущеннях, а наявність у нього поглядів салафізму сама по собі не свідчить про терористичну чи екстремістську діяльність. Позивач також вказав на неналежне використання відповідачами дискреційних повноважень, недотримання принципів обґрунтованості, пропорційності та належного урядування, а також на те, що суд першої інстанції фактично не перевірив достатність доказів, покладених в основу рішень СБУ та ДМС. Крім того, не були належним чином враховані його тривале проживання в Україні, шлюб із громадянкою України, наявність чотирьох дітей - громадян України, участь у їх вихованні, сплата аліментів, офіційна підприємницька діяльність та сплата податків. На переконання позивача, примусове повернення порушує його право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, та не відповідає принципу пропорційності. У зв`язку з цим він просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року та задовольнити позовні вимоги.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач громадянин Єгипту, у 2016 році отримав дозвіл на імміграцію в Україну, а у 2017 році — посвідку на постійне проживання. У грудні 2025 року СБУ повідомила УДМС, що його перебування в Україні становить загрозу національній безпеці, посилаючись, зокрема, на його нібито зв`язки з організацією «Брати-мусульмани» та наміри поширювати радикальні ісламістські ідеї. На підставі подання СБУ ДМС погодила висновок про відкликання дозволу на імміграцію, а 30 грудня 2025 року було прийнято рішення про його відкликання та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Не погоджуючись із цими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 26 Основного закону іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 3773-VI) закріплено, що іноземець – це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Статтею 3 названого Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 5 Закону України №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині 1 статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для оформлення посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства є дозвіл на імміграцію в Україну.
Відповідно до абзацу 2 частини 1, частин 3 та 3 статті 13 Закону України №3773-VI, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України та запобігання іншим протиправним діям, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, або боротьби з організованою злочинністю. За наявності підстав, зазначених в абзацах 2, 7 і 8 частини 1 цієї правової норми, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Відповідно до статті 26 Закону України № 3773-VI, примусове повернення іноземця є передбаченим законом заходом реагування, який може бути застосований уповноваженим органом за наявності встановлених законом підстав, зокрема якщо перебування особи в Україні суперечить інтересам забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку. При цьому прийняте рішення має бути належним чином обґрунтованим, містити конкретні правові та фактичні підстави його прийняття, визначати строк добровільного виїзду та роз`яснювати порядок його оскарження. Отже, сама лише наявність повноважень щодо примусового повернення не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку довести наявність передбачених законом підстав для такого втручання та забезпечити його законність і обґрунтованість.
Умови і порядок надання права на постійне проживання в Україні іноземцям та особам без громадянства, підстави і порядок отримання дозволу на імміграцію в Україну та його скасування, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань щодо надання дозволу на імміграцію та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, порядок оскарження рішень з питань імміграції, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначає Закон України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України №2491-ІІІ).
Статтею 3 Закону України № 2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктами 3, 4 частини 1 статті 12 Закону України № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Відповідно до частин 1 – 3 статті 13 Закону України №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону. Особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення. Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 «Деякі питання у сфері імміграції» затверджено, зокрема, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі – Порядок №1983).
Згідно з пунктом 21 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав. Питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України № 2491-III або визнанню недійсним відповідно до статті 121 Закону України № 2491-III.
Згідно з пунктом 22 Порядку №1983, для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 121 Закону України № 2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 121 Закону України № 2491-III, яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл.
Пункт 23 Порядку № 1983 визначає процедурний механізм прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, зокрема проведення необхідних перевірок, отримання додаткової інформації та оформлення рішення уповноваженою посадовою особою ДМС.
Також встановлено обов`язок належного повідомлення особи та ініціатора про прийняте рішення шляхом його вручення або надсилання рекомендованим листом. Таким чином, норма забезпечує процедурну визначеність, документальне оформлення рішення та належне повідомлення заінтересованих осіб.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 затверджено, зокрема, Порядок оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі – Порядок №321).
Відповідно до пунктів 1, 3 Порядку №321, посвідка на постійне проживання (далі – посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну.
Відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку №321, посвідка відкликається ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, зокрема, відкликання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України № 2491-III.
Пункти 65-66 Порядку № 321 визначають порядок та строки прийняття рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки. Таке рішення приймається уповноваженою посадовою особою ДМС протягом п`яти робочих днів з дня отримання відповідних відомостей та оформлюється засобами Реєстру.
Крім того, передбачено обов`язок ДМС невідкладно повідомити особу про прийняте рішення із зазначенням його підстав, що забезпечує належне інформування особи та можливість реалізації нею права на оскарження.
Відповідно до пункту 68 Порядку №321, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 або підпункті 1 пункту 641 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 грудня 2013 року №1235 затверджено Інструкцію про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі – Інструкція №1235).
За пунктом 1 названої Інструкції вона визначає порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі особи), перебування яких на території України не дозволяється у випадках та з підстав, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до пункту 2 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймаються ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах 2, 3, 7 частини 1 статті 13 Закону України№3773-VI, а також у випадку, передбаченому частиною 3 цієї статті.
Відповідно до пункту 4 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам строком на три роки приймаються ДМС та її територіальними органами з підстав, визначених абзацами 2, 3, 7 частини 1 статті 13 Закону України №3773-VI.
Відповідно до пункту 8 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (подання) з дотриманням вимог пункту 7 цієї Інструкції шляхом винесення постанови про заборону в`їзду в Україну.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі – Інструкція №353/271/150).
Відповідно до пункту 2 розділу І названої Інструкції у ній терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції №353/271/150, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Відповідно до абзаців третього, четвертого пункту 5 розділу І Інструкції №353/271/150, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є, зокрема, дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України
Відповідно до пункту 6 розділу І Інструкції №353/271/150, примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції №353/271/150, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі – рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Інструкції №353/271/150, у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення. Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
У наведеному випадку спірні рішення ґрунтуються на поданні СБУ, відповідно до якого перебування позивача в Україні становить загрозу національній безпеці у зв`язку з його нібито причетністю до діяльності МТО «Брати-мусульмани» та намірами поширювати радикальні ісламістські ідеї.
Водночас позивач заперечує зазначені обставини та факт вчинення ним будь-яких протиправних дій. Отже, предметом спору є, зокрема, обґрунтованість та достатність відомостей, покладених СБУ в основу оспорюваних рішень, а також правомірність застосування до позивача відповідних міграційно-правових заходів.
У цьому контексті принагідно урахувати, що у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 823/1499/17 Верховний Суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за пунктом 3 частини 1 статті 12 Закону України № 2491-III є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, Суд підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 3 Закону України № 2469-VIII фундаментальними національними інтересами України є державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України.
Частиною 5 цієї правової норми передбачено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.
Стратегія національної безпеки України, затверджена Указом Президента України від 14 вересня 2020 року № 392/2020 (далі – Стратегія національної безпеки України).
За змістом частини 2 статті 12 Закону України № 2469-VIII до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України, Служба безпеки України.
Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України № 2469-VIII Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року № 2229-XII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 2229-XII) Служба безпеки України – державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Статтею 2 Закону України № 2229-XII визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону України № 2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Слід врахувати, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України з 3 лютого 2026 року строком на 90 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на момент розгляду справи. У вказаний період Україна також неодноразово зазнавала прихованих атак з боку країни-агресора та її союзників, спрямованих на підривну діяльність в Україні з метою її внутрішньої дестабілізації. Вказані умови покладають на органи державної безпеки України додаткові обов`язки з метою захисту національної безпеки України та протидії підривної діяльності.
Отже, саме Служба безпеки України наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.
Окрім того, в контексті вказаного слід звернути увагу на тому, що СБУ як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
Таким чином, з огляду на наведені правові норми, направлення Службою безпеки України подань до Державної міграційної служби України та її територіальних підрозділів щодо відкликання дозволів на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, дії яких можуть становити загрозу національній безпеці України, належить до дискреційних повноважень СБУ.
Відтак, подання ГУ СБУ є належною правовою підставою для ініціювання процедури відкликання дозволу на імміграцію, якщо наведені в ньому відомості свідчать про наявність загрози національній безпеці України. У поданні зазначено, що в межах контррозвідувальних заходів СБУ отримано інформацію про діяльність позивача, яка, за оцінкою компетентного органу, може бути пов`язана з поширенням радикальних ісламістських ідей та залученням осіб до діяльності терористичних організацій.
При цьому слід зазначити, що ДМС не може формально залишати без оцінки подання СБУ, а зобов`язана у встановленому законодавством порядку перевірити та проаналізувати отриману інформацію. За результатами такого аналізу ДМС має право прийняти рішення про відкликання дозволу на імміграцію, якщо встановлені обставини відповідають передбаченим законом підставам.
Відкликання дозволу на імміграцію, у свою чергу, тягне відповідні правові наслідки щодо посвідки на постійне проживання, оскільки така посвідка була видана саме на підставі дозволу на імміграцію. За наявності встановленої законом загрози національній безпеці також допускається застосування до іноземця примусового повернення та заборони подальшого в`їзду в Україну.
Щодо доводів позивача про порушення його права на сімейне життя та необхідність проживання в Україні разом із родиною, суд фактично виходив із пріоритетності публічного інтересу у сфері національної безпеки. Сам факт наявності сімейних зв`язків в Україні, не створює безумовного права іноземця на подальше перебування в Україні та не перешкоджає застосуванню передбачених законом міграційних заходів, якщо для цього існують законні підстави.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі № 2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі № 263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі № 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі № 200/9761/20-а).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий | | | Сушко О.О.
Судді | | | Мацький Є.М.    Залімський І. Г.