Справа № 676/1944/26
Номер провадження 2-а/676/58/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

10 вересня 2026 року м. Кам`янець-Подільський 

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючої судді - Гладій Л.М.,
за участі секретаря судового засідання - Сенчишеної Р.М.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Дідура І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення штрафу, - 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення штрафу. В обґрунтування позову зазначив, що постановою поліцейського 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Кам`янець - Подільського району Управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП лейтенантом поліції Марекою Катериною Костянтинівною, серії ЕНА № 6721775 від 25.02.2026 року, його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. за ч. 1 ст.126 КУпАП , а саме за те, що він, керуючи ТЗ рухався в межах населеного пункту в с. Міцівці на А/Д Н-03 Житонир-Чернівці 235км + 500м. зі швидкістю 74 км /год, при максимально дозволеній швидкості руху 50 км/год, чим перевищив встановлені обмеження швидкості в населеному пункті на 24 км/год . Швидкість вимірювалась приладом ІЛ120/20 ТгиСАМ II ТС008385 ІІ, при цьому водій не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив П.2.1 .ПДР - керування ТЗ особою, яка не має при собі посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на ТЗ. 26.02.2026 року ОСОБА_1 подав скаргу про скасування постанови серії ЕНА № 6721775 від 25.02.2026 року командиру батальйону патрульної поліції з обслуговування Кам`янець - Подільського району Управління патрульної поліції в Хмельницькій області, в обґрунтування скарги зазначив про незаконність зупинення, а також про процесуальне порушення розгляду справи у зв`язку з відмовою щодо надання правової допомоги, однак йому було відмовлено у задоволенні скарги, в зв`язку з чим він звернувся в суд з позовом. Вважає винесену щодо нього постанову необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки винесена з процесуальним порушенням розгляду справи, обмеживши законних правах на правову допомогу та розгляді клопотання щодо доказів та підтвердження належності дорожніх знаків, а також в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, а тому на думку позивача, вона підлягає скасуванню. 

25.03.2026 року представник відповідача Дідур І.І. надіслав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. Зокрема зазначив, що на автодорозі Н-03 «Житомир-Чернівці» 235 км 500 м, в населеному пункті - с. Міцівці, 25.02.2026 близько 10 год. 58 хв. екіпажом патрульної поліції у складі, зокрема, сержанта поліції Мереки К. за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam ІІ LTI 20/20 (серійний номер ТС008385) було виявлено порушення Правил дорожнього руху України (ПДР) водієм транспортного засобу Ford Galaxy н.з. НОМЕР_1 , який рухався зі швидкістю 74 км/год., при дозволеній швидкості 50 км/год. в населеному пункті, тобто перевищуючи встановлене обмеження швидкості руху на 24 км/год., чим порушив п.12.4 ПДР України, після чого на підставі ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію" транспортний засіб було зупинено поліцейськими. Після чого, з дотриманням вимог законодавства поліцейським було запропоновано надати документи, однак водій ОСОБА_1 категорично відмовився їх надавати, зокрема почав заперечувати правомірність зупинки його транспортного засобу, правомірність встановлення знаку початку населеного пункту. Поліцейськими було продемонстровано наявність дорожнього знаку, наявність доказів перевищення обмеження швидкості руху, однак водій не надав документи для огляду. На підставі виявлених порушень ПДР, поліцейським було проведено розгляд справи про адміністративне правопорушення, за наслідками якого було винесено постанову із застосуванням ст. 36 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за ч.1 ст.126 КУпАП. Щодо доводів ОСОБА_1 про порушення процедури розгляду справи, зокрема щодо права водія на захист, зазначив, що поліцейські діяли у відповідності до вимог закону, оскільки на них не покладений обов`язок забезпечувати адвоката водію. 
В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову. 
Представник відповідача Дідур І.І. проти позову заперечив і просив відмовити позивачу у задоволенні позову.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд доходить до таких висновків. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
За змістом ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 7 КУпАП гарантовано, що ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України). Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з п. 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення.
Притягнути до адміністративної відповідальності можна лише ту особу, яка вчинила дії, що підпадають під ознаки адміністративного правопорушення та яка є або може бути суб`єктом адміністративного правопорушення.
Притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно з п. 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
За змістом статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху - частини перша, друга і четверта статті 126. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає «Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 6721775 від 25.02.2026 року ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП за порушення п. 2.1 Правил дорожнього руху.
Відповідно до пункту 2.1 Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, Національної поліції, Служби безпеки, Управління державної охорони - технічний талон); в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків та (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий уповноваженим органом МВС, а у разі встановлення проблискового маячка оранжевого кольору на великогабаритних та великовагових транспортних засобах - дозвіл, виданий уповноваженим підрозділом Національної поліції, крім випадків встановлення проблискових маячків оранжевого кольору на сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м, на механічних транспортних засобах дорожньо-експлуатаційної служби, на транспортних засобах спеціального, спеціалізованого призначення та на транспортних засобах із розпізнавальним знаком Діти; г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог, встановлених Законами України Про автомобільний транспорт, Про дорожній рух та Про перевезення небезпечних вантажів (далі - спеціальні правила); ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення); д) у разі встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака Водій з інвалідністю - документ, що підтверджує інвалідність водія або пасажира (крім водіїв з явними ознаками інвалідності або водіїв, які перевозять пасажирів з явними ознаками інвалідності).
Частиною 1 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 1 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Статтею 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про Національну поліцію" поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
З долучених до матеріалів справи доказів, зокрема зі змісту постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6721775 від 25.02.2026 року, а також з відеозапису, здійсненого на бодікамеру поліцейського, доданого відповідачем до відзиву та дослідженого судом, вбачається, що на автодорозі Н-03 «Житомир-Чернівці» 235 км 500 м, в населеному пункті - с. Міцівці, 25.02.2026 близько 10 год. 58 хв. екіпажом патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam ІІ LTI 20/20 (серійний номер ТС008385) було виявлено порушення Правил дорожнього руху України (ПДР) водієм транспортного засобу «Ford Galaxy», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який рухався зі швидкістю 74 км/год., при дозволеній швидкості 50 км/год. в населеному пункті, тобто перевищуючи встановлене обмеження швидкості руху на 24 км/год., чим порушив п.12.4 ПДР України, після чого транспортний засіб було зупинено поліцейськими. 
Факт перевищення швидкості водієм ОСОБА_1 підтверджується долученим до відзиву фото- та відео доказами, на яких зафіксовано, що ТЗ «Ford Galaxy», н.з. НОМЕР_1 , в межах населеного пункту (с. Міцівці) рухався зі швидкістю 74 км/год, зокрема це вбачається фото «1772016963_13200_0225_105603.jmx» та відеозапису «1772016963_13200_0225_105603». Вимірювання швидкості здійснювалось сертифікованим приладом TruCam, серійний номер ТС0008385, який згідно Свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/35134 від 04.11.2025 чинного до 04.11.2026, відповідає вимогам технічної документації на вимірювач, при цьому діапазон вимірювання швидкості від 2 км/год до 320 км/год, максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах ± 2 км/год в діапазоні від 2 до 200 км/год; ± 1 % в діапазоні від 201 до 320 км/год. Також правомірність використання приладу підтверджується Сертифікатом перевірки типу №UA.TR.001 241-18 від 26.12.2018, який дійсний до 26.12.2028 та діючим Сертифікатом відповідності №UA.TR.001 22 054-20 від 23.12.2020.
Як вбачається з відеозапису та з пояснень позивача в судовому засіданні, останній категорично заперечив факт перевищення швидкості руху з тої причини, що, на його думку, дорожній знак, який позначає початок населеного пункту Міцівці встановлений неправомірно, оскільки згідно за Правилами дорожнього руху (ПДР) України населений пункт — це забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються спеціальними дорожніми знаками. Оскільки поряд з встановленим знаком немає ніякої забудови, то, на думку ОСОБА_1 , його встановлено неправомірно, а отже в вимога щодо обмеження швидкості також є неправомірною, з огляду на що він не порушував швидкісний режим, і в подальшому не мав обов`язку пред`являти посвідчення водія. 
В судовому засіданні судом для більш детального розуміння позиції позивача, останньому було задане запитання, чи вважає він, що знак 5.49, який позначає початок населеного пункту, повинен бути встановлений фактично навпроти першої будівлі, на що позивач стверджував, що саме так повинно бути для того, щоб знак вважався правомірно встановленим, тобто має бути напроти знаку  об`єкт (будівля).
Щодо такої позиції позивача суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до Закону України «Про порядок вирішення окремих питань адміністративно-територіального устрою України» населений пункт є компактно заселеним місцем проживання людей, яке має власну назву та відокремлену територію із встановленими у передбаченому законом порядку межами. 
Для дорожнього знаку 5.49 «Початок населеного пункту» законодавець та національний стандарт встановлюють спеціальний критерій його розміщення.
Так, відповідно до пункту 14.7.42 ДСТУ 4100:2021 знаки 5.49 «Початок населеного пункту» та 5.50 «Кінець населеного пункту» застосовуються для позначення найменування та початку/кінця забудови населеного пункту, де діють загальні правила щодо обмеження швидкості руху в населених пунктах. При цьому прямо встановлено, що знаки 5.49 та 5.50 установлюють на фактичній межі забудови населеного пункту, яка прилягає до дороги.
Суд звертає увагу на формулювання «фактична межа забудови», оскільки тлумачення призначення такого дорожнього знаку позивачем є надмірно буквальним.
Положення ПДР не ототожнюють фактичну межу забудови з місцем розташування першого об`єкта нерухомості, який може бути візуально сприйнятий водієм, тобто це не означає, що знак має бути встановлений безпосередньо біля першого будинку населеного пункту, оскільки в даному випадку мова йде не про місце розташування першого будинку, не про фасад першого будинку і не про точку, в якій водій уперше візуально побачив будинок. Дорожній знак, яким позначається початок населеного пункту, не має на меті визначити координати першої будівлі. Його функція полягає у тому, щоб повідомити водія про початок ділянки дороги, на якій він повинен дотримуватися правил дорожнього руху, передбачених для руху в населеному пункті.
Іншими словами, юридичне значення знаку полягає не у фізичній наявності будинків безпосередньо біля опори знаку, а у встановленні для учасника дорожнього руху відповідного правового режиму. Тому сама по собі обставина, що безпосередньо біля дорожнього знаку розташоване поле, відкрита територія або інша незабудована ділянка, не свідчить автоматично про неправомірність встановлення знаку.
Населений пункт є територіальним утворенням із визначеними межами. Відповідно, його територія може включати не лише щільно забудовану частину, а й інші землі, у тому числі сільськогосподарські угіддя, відкриті території, дороги та земельні ділянки, на яких безпосередньої забудови немає.
Отже, природним є існування ситуації, коли транспортний засіб уже в`їхав на територію населеного пункту, однак перші будинки вздовж конкретної дороги знаходяться на певній відстані.

Призначення дорожніх знаків полягає також у завчасному інформуванні учасників дорожнього руху про зміну умов та правил руху. Вимога встановлювати знак виключно навпроти першого будинку призвела б до ситуації, за якої водій до самого моменту появи першої забудови не отримував би належного повідомлення про необхідність зміни режиму руху.
Натомість встановлення знаку на початку відповідної ділянки дозволяє водієві заздалегідь сприйняти інформацію та привести свою поведінку у відповідність до нового правового режиму. Це особливо важливо для швидкісного режиму. Водій не повинен спочатку побачити будинки, пішоходів чи інші елементи забудови, а вже після цього дізнаватися про необхідність рухатися відповідно до правил, що діють у населеному пункті.
Поняття фактичної межі забудови характеризує територіальну організацію забудованої частини населеного пункту, однак воно не означає, що кожен дорожній знак повинен фізично стояти навпроти першої будівлі.
При визначенні правомірності встановлення знаку необхідно враховувати не лише геометричну відстань до першого будинку, а весь комплекс обставин: межі населеного пункту, категорію дороги, затверджену схему організації дорожнього руху, дорожню обстановку та нормативне призначення відповідного знаку. Тому дорожня організація може передбачати початок відповідного режиму руху на ділянці, де забудова ще не є безперервною або де перші будинки розташовані на певній відстані.
Особливо це виправдано на дорогах, де попереду можуть бути перехрестя, примикання, зупинки громадського транспорту, пішохідні переходи, обмежена видимість, повороти або інші фактори, які вимагають від водія завчасної зміни поведінки.
Відповідачем надано скріншот з загальнодоступного онлайн сервісу GOOGLE MAPS із фіксацією дорожнього знаку початок насаленого пункту «Міцівці», як підтвердження того, що поряд із знаком немає забудов. Натомість, з огляду на формулювання «зона фактичної забудови», суд звертає додатково увагу на те, що з загальнодоступного онлайн сервісу GOOGLE MAPS вбачається, що межа забудови ФГ «ЄВРОІНВЕСТ» (ферма та водонапірні башти), яке входить до населеного пункту Міцівці, хоч і знаходиться далі в сторону від проїзної частини дороги, однак чітко відповідає межі встановлення знаку населений пункт «Міцівці».
Також суд звертає увагу водія ОСОБА_1 на те, що зазначена ділянка дороги є особливо небезпечна через обмежену оглядовість в силу перепаду висоти дорожнього полотна, після різкого спуску має прилягання другорядної дороги (заїзд на фермерське господарство), що вже неодноразово спричиняло смертельні ДТП через порушення швидкісного режиму (стрімкий спуск із пагорба), що є додатковим обґрунтуванням правомірності встановлення знаку. 
За таких обставин, доводи позивача про те, що знак початку населеного пункту Міцівці встановлений неправомірно є необґрунтованими, а отже і його доводи про те, що він не порушував швидкісний режим також суд вважає неспроможними.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії працівників поліції щодо зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 з причини порушення обмеження швидкості руху є правомірними. 
Як вбачається із відеозапису, наданого представником відповідача, водій спочатку взагалі заперечував факт наявності дорожнього знаку і почав вимагати від поліцейських, щоб вони йому довели наявність такого дорожнього знаку, для чого його спеціально відвезли на місце встановлення знаку, що окремо свідчить про неуважність водія під час керування транспортним засобом. Після того, як водій переконався у тому, що дорожній знак присутній, він почав сперечатись щодо правомірності його встановлення, зокрема зачитував визначення «населеного пункту». Протягом цього часу позивачу було неодноразово повідомлено причину зупинки та висловлювалась неодноразова вимога поліцейського пред`явити посвідчення водія, яку водій спочатку ігнорував, а потім відмовився з посиланням на те, що для цього відсутні підстави. 
За таких обставин, суд приходить до висновку, що 25.02.2026 року водій ОСОБА_1 , керуючи ТЗ в межах населеного пункту в с. Міцівці на А/Д Н-03 Житонир-Чернівці 235км + 500м., рухався зі швидкістю 74 км /год, при максимально дозволеній швидкості руху 50 км/год, чим перевищив встановлені обмеження швидкості в населеному пункті на 24 км/год, після чого умисно не пред`явив поліцейському посвідчення водія відповідної категорії, а отже в діях водія ОСОБА_1 правомірно зафіксовано наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.  
Окремо підлягають аналізу доводи позивача щодо процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. 
З досліджених судом відеозаписів спілкування позивача з поліцейськими після зупинки транспортного засобу вбачається, що розгляд справи по суті розпочався після довготривалого спілкування ОСОБА_1 з поліцейськими, протягом якого йому було надано докази як наявності дорожнього знаку, так і перевищення швидкості, при цьому весь цей час водій реалізовував своє право заперечувати щодо обставин, які ставляться йому в вину, чим він доволі тривалий час і скористався. 
Після оголошення прав, передбачених ст.268 КУпАП, ОСОБА_2 дійсно заявив клопотання про відкладення розгляду справи, на що йому було відмовлено. При цьому, він не зазначив причину відкладення, не повідомив про об`єктивні обставини, які б унеможливлювали розгляд справи на місці та вимагали її відкладення, а просто вимагав відкласти та сперечався, чому йому не пояснюють причину відмови у відкладенні розгляду справи.
Після цього ОСОБА_1 заявив клопотання про залучення адвоката. Водночас із відеозапису не вбачається, що поліцейські забороняли йому здійснити телефонний дзвінок адвокату, звернутися до центру безоплатної правничої допомоги, повідомити конкретного захисника або іншим чином створювали перешкоди у фактичному залученні правничої допомоги, навпаки з відеозапису чути, як один із поліцейських говорить, щоб він залучав. 
При цьому позивач не повідомив про конкретного адвоката, який міг би прибути або надати консультацію дистанційно, не просив надати час для телефонного зв`язку з конкретною особою.
Оцінюючи доводи позивача щодо права на правову допомогу суд погоджується з тим, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, користуватися правовою допомогою є важливою процесуальною гарантією. Формальне роз`яснення такого права без реальної можливості ним скористатися за певних обставин може свідчити про істотне порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Водночас саме по собі заявлення особою клопотання про відкладення розгляду справи або про залучення адвоката не є автоматичною та безумовною підставою для скасування постанови. Суд у кожному конкретному випадку має встановити фактичний зміст дій посадової особи, реальність створених перешкод у здійсненні права на захист, поведінку самої особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також те, чи могло відповідне процедурне питання вплинути на правильність вирішення справи по суті.
Такий підхід узгоджується з актуальною практикою Верховного Суду щодо оцінки процедурних порушень у справах адміністративної юрисдикції. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 червня 2026 року у справі № 640/2729/20 зазначено, що порушення процедури прийняття рішення суб`єкта владних повноважень може бути підставою для скасування такого рішення лише тоді, коли таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення. Верховний Суд також вказав, що допущене процедурне порушення, яке не вплинуло на зміст адміністративного акта, не повинно мати наслідком його недійсність.
У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 440/7597/20 також звернуто увагу на необхідність співвідношення двох базових принципів: принципу, за яким протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків, та принципу, за яким формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення. Отже, для скасування рішення суб`єкта владних повноважень необхідно встановити не лише наявність процедурного дефекту, а й його істотність у контексті конкретних обставин справи.
У цій справі з досліджених відеозаписів вбачається, що від початку зупинки транспортного засобу водій ОСОБА_1 намагався уникнути притягнення до адміністративної відповідальності. Зокрема протягом доволі тривалого часу сперечався в із працівниками поліції щодо відсутності дорожнього знаку, а потім щодо його правомірності, при цьому цитував визначення «населеного пункту», вимагав надати йому докази, демонструючи повне розуміння підстав і процедури притягнення до адміністративної відповідальності. 
Окрім цього, з фактичного контексту спілкування, яке тривало доволі довго (з відеозапису встановлено, що автомобіль зупинений о 10.55, з цього часу вже відбулось озвучення поліцейськими виявлених порушень ПДР, що свідчить про те, що фактично водію ОСОБА_1 вже стало зрозумілим, що йому ставляться в вину вчинені порушення, а закінчилось об 11.26), вбачається, що водій протягом усього часу мав можливість зателефонувати адвокату для захисту своїх прав, однак він сперечався та цитував ПДР з телефону, його дії свідчили про намір та здатність здійснювати свій захист самостійно, а заявлене клопотання спочатку відкладення розгляду справи, а одразу після відмови в його задоволенні, вимога надати адвоката, свідчили про намір не допустити розгляд справи на місці події. 
Суд також враховує, що після отримання постанови позивач мав реальну можливість реалізувати право на правничу допомогу, чим він і скористався, уклавши договір про надання правової допомоги від 13.03.2026 року із адвокатом Гавюком В.Д. та оскарживши постанову спочатку до УПП в Хмельницькій області ДПП НП України, а в подальшому до суду.
За таких обставин суд не встановив, що відмова поліцейського у задоволенні клопотань призвела до істотного обмеження права позивача на захист або могла вплинути на правильність вирішення справи по суті. Подія адміністративного правопорушення та причетність до неї позивача підтверджуються об`єктивним відеозаписом, а доводи позову зводяться переважно до незгоди з процедурою розгляду справи на місці без належних доказів спростування фактичних обставин порушення.
Враховуючи те, що обов`язок доказування правомірності оскаржуваної постанови покладено на Департамент патрульної поліції. На підтвердження правомірності постанови відповідач надав копію постанови, відзив із викладенням обставин події та відеозаписи, які безпосередньо відображають дорожню обстановку і поведінку водія транспортного засобу позивача. Надані відеозаписи є належними та допустимими доказами у розумінні статей 72, 73 КАС України та статті 251 КУпАП, оскільки вони стосуються предмета доказування, дають можливість встановити наявність події адміністративного правопорушення та отримані з технічного засобу відеофіксації, використаного під час несення служби. Зміст відеозапису узгоджується з описом адміністративного правопорушення, наведеним в оскаржуваній постанові, а саме підтверджує, що транспортний засіб позивача рухався в насаленому пункті з перевищенням обмеження швидкості руху, а в подальшому не пред`явив посвідчення водія.
Суд не встановив істотних суперечностей між постановою, відзивом та дослідженими відеозаписами. Натомість позивач не подав доказів, які б спростовували обставини, підтверджені відеофіксацією, не довів відсутності події чи складу адміністративного правопорушення та не довів того, що оскаржувана постанова є неправомірною.
За таких обставин суд дійшов висновку, що постанова серії ЕНА № 6721775 від 25.02.2026 року винесена уповноваженою посадовою особою від імені органу Національної поліції, у межах наданих повноважень, за наявності фактичних підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП. Підстав для її скасування та закриття справи про адміністративне правопорушення суд не встановив.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.
З огляду на викладене, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстав для розподілу судових витрат на користь позивача немає.
Керуючись ст.ст.77,242 -246 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення штрафу відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів до Сьомого апеляційного адміністративного суду з дня складання повного судового рішення.
Текст рішення складено 10.09.2026 року. 

Суддя Л.М. Гладій