СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 вересня 2026 року Справа № 480/8831/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шаповала М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8831/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національно поліції в Сумській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті йому грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої ст. 12 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2022 та 2023 роки, у загальній кількості 28 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 01.10.2025;
- зобов`язати ГУНП в Сумській області нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2022 та 2023 роки у загальній кількості 28 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 01.10.2025.
Свої вимоги мотивує тим, що позивач проходив службу в Національній поліції України та наказом ГУНП в Сумській області від 01.10.2025 № 539 о/с був звільнений зі служби. Позивач має статус учасника бойових дій та у 2022 і 2023 роках не використав додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення тривалістю 14 календарних днів на рік, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". У зв`язку зі звільненням позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за 28 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, однак листом від 06.11.2025 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для такої виплати.
Ухвалою суду від 24.11.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив та зазначив, що додаткова відпустка учасникам бойових дій, передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", не належить до щорічних відпусток, а тому не переноситься на наступний рік та не підлягає заміні грошовою компенсацією. Вказував, що частиною десятою статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" визначено вичерпний перелік невикористаних відпусток, за які при звільненні поліцейського виплачується грошова компенсація, до якого додаткова відпустка учасника бойових дій не включена. Також відповідач заперечував щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх необґрунтованими та неспівмірними зі складністю справи.
Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому з доводами представника відповідача не погодилася та просила задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.
У запереченнях на відповідь на відзив відповідач підтримав раніше викладену позицію щодо відсутності правових підстав для виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та зазначив про неспівмірність заявлених витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі Указу Президента України "Про призначення судді" № 171/2026 від 24.02.2026 та наказу в.о. голови Сумського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 № 12-ОС "Про відрахування зі штату суду ОСОБА_2 у зв`язку з призначенням на посаду судді Шостого апеляційного адміністративного суду", на підставі розпорядження керівника апарату № 1882 від 05.03.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справ № 480/8831/25.
Справа розподілена автоматизованою системою документообігу суду судді Шаповалу М.М., ухвалою від 12.03.2026 суддя Шаповал М.М. справу прийняв до свого провадження.
Суд, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 з 07.11.2015 по 01.10.2025 проходив службу в Національній поліції України, зокрема з 01.05.2018 по 01.10.2025 - у підрозділах Головного управління Національної поліції в Сумській області.
Наказом ГУНП в Сумській області від 01.10.2025 № 539 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з посади старшого слідчого відділу Роменського районного відділу поліції ГУНП в Сумській області.
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 25.06.2015.
Згідно з довідкою ГУНП в Сумській області від 13.10.2025 позивач не використав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2022 та 2023 роки.
14.10.2025 позивач звернувся до ГУНП в Сумській області із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні зазначеної додаткової відпустки за 2022 та 2023 роки у загальній кількості 28 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Листом від 06.11.2025 № 65198-2025 ГУНП в Сумській області повідомило позивача про відсутність правових підстав для виплати такої компенсації.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно зі статтею 60 Закону № 580-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Частиною першою статті 92 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 92 Закону № 580-VIII поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Приписами статті 93 Закону № 580-VIII визначено порядок обчислення тривалості відпусток поліцейських та реалізації ними права на відпустку.
Так, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Відповідно до частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського, щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно з частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII.
Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII встановлено, що учасникам бойових дій надаються пільги щодо використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Закон України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів.
Відповідно до статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи, заробітної плати у випадках, передбачених цим Законом
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлено такі види відпусток:
1. щорічні відпустки:
- основна відпустка;
- додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці;
- додаткова відпустка за особливий характер праці;
- інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2. додаткові відпустки у зв`язку з навчанням;
3. творча відпустка;
4. соціальні відпустки;
5. відпустки без збереження заробітної плати.
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.
Водночас статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР окремо передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Частиною першою статті 24 Закону № 504/96-ВР встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містить частина перша статті 83 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також у визначених законом випадках за невикористані дні додаткової відпустки.
На виконання статті 94 Закону № 580-VIII наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.
Відповідно до пункту 3 розділу I Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад;
оклад за спеціальним званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення;
премії;
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 8 розділу III Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського, а також щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства на день звільнення зі служби.
При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку зазначається в наказі про звільнення.
Системний аналіз наведених норм законодавства свідчить, що поліцейському, який має статус учасника бойових дій, законодавством гарантовано право на додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення тривалістю 14 календарних днів на рік.
При цьому невикористання такої відпустки протягом відповідного календарного року не може мати наслідком втрату поліцейським права на передбачену законом соціальну гарантію у вигляді грошової компенсації при звільненні зі служби.
Суд враховує, що Верховний Суд у постановах від 07.05.2020 у справі № 360/4127/19, від 14.04.2021 у справі № 620/1487/20, від 11.11.2021 у справі № 360/1874/20 та інших справах цієї категорії сформував правовий висновок, відповідно до якого у разі звільнення поліцейського - учасника бойових дій йому виплачується компенсація за невикористані дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.
Вказаний підхід підтверджено Верховним Судом і у постанові від 21.12.2023 у справі № 300/4869/22.
Так, у зазначеній постанові Верховний Суд, вирішуючи спір щодо співробітника Служби судової охорони, окремо звернув увагу, що справи № 360/4127/19, № 620/1487/20, № 200/602/20-а, № 360/1874/20, № 360/1362/20 стосувалися саме осіб, звільнених зі служби в поліції, та зазначив, що у цих справах сформовано висновок про виплату поліцейському - учаснику бойових дій компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-XII.
Отже, посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21.12.2023 у справі № 300/4869/22 як на підтвердження відсутності у позивача права на спірну компенсацію є помилковим, оскільки висновок про відсутність такого права у вказаній справі зроблено щодо співробітника Служби судової охорони з урахуванням особливостей нормативно-правового регулювання проходження служби саме цією категорією осіб. Натомість Верховний Суд у цій же постанові окремо відмежував правовідносини щодо поліцейських та підтвердив існування відповідної усталеної судової практики.
Суд також не приймає доводи відповідача про те, що після внесення Законом України від 06.09.2023 № 3379-IX змін до частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII право поліцейського на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій відсутнє.
Так, редакція частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII, яка діяла до внесення зазначених змін, також прямо не передбачала виплати поліцейському компенсації саме за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Незважаючи на це, Верховний Суд, застосовуючи положення Закону № 580-VIII у взаємозв`язку з нормами Закону № 3551-XII, Закону № 504/96-ВР та трудового законодавства, сформував висновок про наявність такого права у поліцейського.
Внесені до частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII зміни не містять прямої заборони щодо виплати поліцейському компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та не передбачають припинення права на таку соціальну гарантію, набутого особою відповідно до Закону № 3551-XII.
За таких обставин сама по собі зміна редакції частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII не є достатньою підставою для висновку про втрату поліцейським права на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, гарантованої йому як учаснику бойових дій.
Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, позивач має статус учасника бойових дій та не використав додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII, за 2022 рік тривалістю 14 календарних днів та за 2023 рік тривалістю 14 календарних днів, тобто загалом 28 календарних днів.
Таким чином, при звільненні позивача зі служби в поліції у відповідача виник обов`язок провести з ним повний розрахунок, у тому числі нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 28 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Оскільки такої компенсації позивачу нараховано та виплачено не було, бездіяльність ГУНП в Сумській області у цій частині є протиправною.
З огляду на встановлені обставини суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Сумській області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 та 2023 роки та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таку компенсацію за 28 календарних днів.
При цьому відповідно до пункту 8 розділу III Порядку № 260 виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства на день звільнення зі служби, а одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Отже, нарахування належної позивачу компенсації має бути здійснено виходячи з розміру його місячного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 01.10.2025.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами першою та другою статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За приписами частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.
Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Частиною дев`ятою статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є їх розмір обґрунтованим і пропорційним до предмета спору з урахуванням значення справи для сторін.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 25/10-1 від 08.10.2025, додаткову угоду № 1 від 08.10.2025, акт приймання наданих послуг № 1 від 28.10.2025 та платіжні інструкції від 30.10.2025.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що вартість правничої допомоги, яку він просить стягнути з відповідача, становить 8000 грн та складається з надання консультації - 1000 грн, підготовки та складання адвокатського запиту - 2000 грн, підготовки матеріалів та складання позовної заяви - 5000 грн.
Крім того, матеріалами справи підтверджується сплата позивачем на користь адвокатського бюро 10100 грн. Водночас позивач просить стягнути з відповідача 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу, не заявляючи до відшкодування 2100 грн адвокатського гонорару.
Отже, доводи відповідача про відсутність документального підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Разом з тим, при визначенні суми витрат, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, суд враховує не лише факт їх понесення, а й критерії необхідності, обґрунтованості та співмірності таких витрат зі складністю справи та обсягом фактично наданої адвокатом правничої допомоги.
Суд враховує, що ця справа не є складною за характером спірних правовідносин, розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань, не потребувала дослідження значного обсягу доказів чи вирішення складних фактичних питань, а щодо спірних правовідносин сформована судова практика Верховного Суду.
Суд також враховує, що відповідач у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив заперечував проти заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи та фактичним обсягом виконаних адвокатом робіт.
Зважаючи на викладене, характер спірних правовідносин, обсяг та зміст фактично наданих адвокатом послуг, складність справи, а також виходячи з принципів обґрунтованості, пропорційності та справедливості, суд вважає заявлену до відшкодування суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн завищеною.
На переконання суду, співмірним із складністю цієї справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
За таких обставин на користь ОСОБА_1 з ГУНП в Сумській області підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2022 та 2023 роки у загальній кількості 28 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 01.10.2025.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2022 та 2023 роки у загальній кількості 28 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 01.10.2025.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал