Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
Справа №338/769/26
Провадження №2/338/871/26
20 липня 2026 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області
в складі : головуючого-судді Шишка О.А.,
з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕНЕРА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

ТОВ «ФК «ВЕНЕРА ФІНАНС» звернулося в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 274379 від 07 січня 2025 року в розмірі 4489,60 грн, з яких: 4000,00 грн — прострочена заборгованість за тілом кредиту, 489,60 грн — прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом, а також понесені судові витрати.
Позов обґрунтовано тим, що 07 січня 2025 року між ТОВ «КЛАЙ ІНВЕСТ» та відповідачем було укладено кредитний договір № 274379 в електронній формі шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На виконання умов договору первісний кредитор перерахував відповідачу кредитні кошти в сумі 4000,00 грн. У подальшому право вимоги за вказаним договором було відступлено позивачу на підставі договору факторингу № 19122025/1 від 19 грудня 2025 року. Оскільки відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав.
За таких обставин суд, керуючись статтями 280–281 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та оцінивши подані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 07 січня 2025 року між ТОВ «КЛАЙ ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 274379, відповідно до умов якого відповідачу надано фінансовий кредит у сумі 4000,00 грн строком на 90 днів із процентною ставкою 0,72 % на добу, що становить 262,8 % річних. Договором визначено суму кредиту, строк його надання, розмір процентної ставки, порядок повернення кредиту та сплати процентів, права й обов`язки сторін, а також наслідки невиконання або неналежного виконання зобов`язань.
Договір укладено в електронній формі, а датою його укладення визначено день перерахування кредитних коштів на банківський рахунок позичальника.
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній, формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом пунктів 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і оформлена в електронній формі; електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, які додаються до інших електронних даних особою, що прийняла пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частин третьої, четвертої та шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону, заповнення формуляра заяви про прийняття пропозиції в електронній формі або вчинення дій, які відповідно до інформаційної системи вважаються прийняттям пропозиції.
Статтею 12 цього Закону передбачено, що моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону, електронного підпису одноразовим ідентифікатором або аналога власноручного підпису за письмовою згодою сторін.
Із довідки про ідентифікацію вбачається, що відповідач був ідентифікований кредитодавцем, а акцепт пропозиції про укладення договору здійснено шляхом використання одноразового ідентифікатора KL6678, направленого на номер телефону відповідача. Відомості про особу позичальника, реквізити платіжної картки, номер мобільного телефону, умови кредитування та одноразовий ідентифікатор узгоджуються між собою і в сукупності підтверджують проходження відповідачем процедури укладення договору, передбаченої кредитодавцем.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 зазначив, що договір, укладений в електронній формі та підписаний за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, відповідає вимогам письмової форми правочину, а без отримання такого ідентифікатора та здійснення відповідних дій в інформаційній системі договір не був би укладений.
Аналогічний підхід підтверджено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 705/1938/25, у якій зазначено, що кредитний договір, підписаний за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі, за умови досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов. Дотримання процедури підписання електронного договору одноразовим ідентифікатором свідчить про вчинення електронного правочину у передбаченій законом формі.
Ураховуючи, що в кредитному договорі визначено всі істотні умови кредитування, відповідача ідентифіковано за наданими ним персональними даними, акцепт пропозиції здійснено одноразовим ідентифікатором, а після укладення договору кредитні кошти перераховано на вказану позичальником банківську картку, суд дійшов висновку, що кредитний договір № 274379 від 07 січня 2025 року укладено сторонами належним чином і він породив для них відповідні цивільні права та обов`язки.
Факт виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання кредиту підтверджується наявним у матеріалах справи підтвердженням здійснення переказу грошових коштів, відповідно до якого 07 січня 2025 року о 14 год 36 хв на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 успішно перераховано 4000,00 грн із призначенням платежу «Видача кредиту № 274».
Зазначені відомості узгоджуються з випискою з особового рахунку, згідно з якою кредит у сумі 4000,00 грн був наданий відповідачу саме 07 січня 2025 року.
Суд ураховує, що належними доказами надання кредиту можуть бути не лише первинні бухгалтерські документи певного найменування, а сукупність письмових та електронних доказів, які дають змогу встановити факт, дату, суму й одержувача переказу. Надані позивачем документи містять відомості про суму операції, дату та час її проведення, частково замаскований номер платіжної картки одержувача, призначення платежу та результат операції, а тому дають можливість ідентифікувати відповідну платіжну операцію.
Перерахування коштів здійснено на реквізити платіжної картки, зазначені під час оформлення кредиту, безпосередньо після акцепту договору. Відомостей про повернення зазначеної суми платіжною системою, відхилення операції або зарахування коштів іншій особі матеріали справи не містять.
Відповідач факту належності йому зазначеної платіжної картки та отримання кредитних коштів не заперечив, доказів на спростування відомостей про переказ суду не подав. Тому підтвердження успішного переказу коштів у поєднанні з випискою з особового рахунку, кредитним договором та довідкою про ідентифікацію є достатньою сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів фактичного одержання відповідачем кредитних коштів.
19 грудня 2025 року між ТОВ «КЛАЙ ІНВЕСТ» та ТОВ «ФК «ВЕНЕРА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 19122025/1, відповідно до якого первісний кредитор відступив позивачу права грошової вимоги до боржників, визначених у реєстрі боржників.
З витягу з реєстру боржників убачається, що до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 274379 від 07 січня 2025 року, а розмір заборгованості на момент відступлення становив 4489,60 грн, у тому числі 4000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту та 489,60 грн – заборгованість за процентами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином – відступлення права вимоги.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, важливу для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона – фактор – передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони – клієнта – за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи – боржника.
Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 звернула увагу, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, істотні умови та дійсну спрямованість волі сторін, а для договору факторингу характерним є відступлення фактору права грошової вимоги за плату.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 761/14537/15-ц зазначено, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не припиняє його обов`язку виконати зобов`язання і не є підставою для звільнення від заборгованості. Таке неповідомлення створює для нового кредитора ризик того, що виконання боржником зобов`язання первісному кредиторові вважатиметься належним.
Таким чином, згода відповідача на відступлення права вимоги не вимагалася. Договір факторингу, витяг із реєстру боржників та зазначення в ньому прізвища відповідача, номера кредитного договору, дати його укладення і конкретного розміру заборгованості дають змогу однозначно ідентифікувати передане право вимоги та підтверджують набуття позивачем статусу нового кредитора у спірному зобов`язанні.
Матеріали справи також містять письмову вимогу нового кредитора про виконання зобов`язання, адресовану відповідачу. Водночас доказів виконання відповідачем зобов`язання первісному кредиторові до отримання повідомлення про відступлення права вимоги або після такого відступлення суду не подано.
Отже, відсутні підстави вважати, що перехід права вимоги не відбувся або що відповідач виконав зобов`язання іншому кредитору. Позивач належними та допустимими доказами підтвердив наявність у нього права звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 274379 від 07 січня 2025 року.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За змістом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов`язання умов, а боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у встановлений договором чи законом строк.
За змістом статей 626, 627, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк і в порядку, встановлених договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, що передбачено частиною першою статті 1054 ЦК України.
Матеріалами справи підтверджено факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів, настання строку виконання зобов`язання, подальший перехід права вимоги до позивача за договором факторингу та наявність непогашеної заборгованості.
Будь-яких доказів повернення кредитних коштів або сплати нарахованих процентів відповідач суду не подав. Своїм правом подати відзив, заперечення чи контррозрахунок заборгованості не скористався, а тому відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України не спростував обставин, на які посилається позивач.
Водночас сам факт неподання відповідачем відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення заявлених вимог і не є самостійною підставою для їх задоволення. Тому суд перевірив належність, допустимість, достовірність і достатність кожного з поданих позивачем доказів, а також їх взаємний зв`язок у сукупності.
Перевіряючи заявлений до стягнення розрахунок, суд установив, що позивач просить стягнути лише 4000,00 грн основної суми кредиту та 489,60 грн процентів за користування кредитом.
Незважаючи на те, що кредитний договір містить умови щодо комісійної винагороди, а також визначає наслідки порушення зобов`язань, вимог про стягнення комісії, штрафу, пені чи інших платежів позивачем не заявлено.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
Тому суд надає оцінку лише фактично заявленим позовним вимогам щодо стягнення основної суми боргу та процентів за користування кредитом і не вирішує питання про можливість стягнення інших передбачених договором платежів, оскільки вихід за межі позовних вимог суперечив би принципу диспозитивності цивільного судочинства.
Нарахована сума процентів становить 489,60 грн. Вона не перевищує суми, розрахованої відповідно до зазначеної в договорі процентної ставки та строку користування кредитом, узгоджується з даними розрахунку заборгованості й витягу з реєстру боржників.
Перевіривши поданий розрахунок, суд не встановив його арифметичної чи правової необґрунтованості. Розрахунок узгоджується з умовами кредитного договору, випискою з особового рахунку, підтвердженням переказу коштів та витягом із реєстру боржників. Доказів здійснення платежів, які не були враховані позивачем, або іншого розміру заборгованості відповідач не подав.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ВЕНЕРА ФІНАНС» про стягнення з відповідача 4000,00 грн заборгованості за основною сумою кредиту та 489,60 грн процентів за користування кредитом доведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідають умовам договору й вимогам закону, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого.
Позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у сумі 2662,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15500,00 грн.
Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із того, що відповідно до статей 133, 137, 141 ЦПК України такі витрати підлягають розподілу за умови підтвердження їх фактичного понесення, необхідності та співмірності зі складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи, витраченим часом, ціною позову та значенням справи для сторін. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на правничу допомогу, а повинен перевірити їх реальність, необхідність та розумність, забезпечивши справедливий баланс між правом сторони на компенсацію судових витрат і недопущенням покладення на іншу сторону надмірного фінансового тягаря.
У цій справі предметом спору є стягнення кредитної заборгованості в сумі 4489,60 грн. Справа є нескладною, розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, представник позивача участі у судових засіданнях не брав, позов та додані документи мають типовий характер для спорів цієї категорії. Заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу становить 15500,00 грн, що більш ніж утричі перевищує ціну позову та є неспівмірною із характером, складністю спору, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаної роботи. Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованим та співмірним визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача, у сумі 4000,00 грн, яка забезпечує позивачу справедливу компенсацію необхідних витрат і водночас не покладає на відповідача непропорційного фінансового тягаря.
Такий розмір, на переконання суду, забезпечує позивачу справедливу компенсацію необхідних витрат, пов`язаних із підготовкою та поданням позову, і водночас не покладає на відповідача непропорційного тягаря.
Щодо судового збору, то відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості задовольняються повністю, понесені позивачем та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору підлягають покладенню на відповідача як на сторону, внаслідок неналежного виконання якою договірного зобов`язання виник спір і яка програла його розгляд.
Тому з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір у сумі 2662,40 грн.
На підставі викладеного, ст. 11, 205, 512, 514, 516, 517, 525, 526, 530, 610, 612, 626, 627, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1077, 1082 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію», керуючись статтями 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 259, 263–265, 280–282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕНЕРА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕНЕРА ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 274379 від 07 січня 2025 року в загальному розмірі 4489 (чотири тисячі чотириста вісімдесят дев`ять) гривень 60 копійок, що складається з: 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок – заборгованості за основною сумою кредиту; 489 (чотириста вісімдесят дев`ять) гривень 60 копійок – заборгованості за процентами за користування кредитом.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕНЕРА ФІНАНС» витрати зі сплати судового збору в сумі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕНЕРА ФІНАНС» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.
У задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в іншій частині відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Богородчанським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів із дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів із дня вручення йому повного заочного рішення.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення строк на апеляційне оскарження починає обчислюватися з дня постановлення ухвали про залишення такої заяви без задоволення.

Головуючий О. А. Шишко